Ник Хорнби
Дългият път надолу

Превод от английски: Цветана Генчева, 2005

chitanka.info

На Аманда

Първа част

Мартин

Мога ли да обясня защо исках да скоча от върха на небостъргач? Разбира се, че мога да обясня защо исках да скоча от върха на небостъргач. Да не съм някой видиотен малоумник. Мога да обясня, защото е лесно обяснимо: решението ми бе обосновано, взето, след като го обмислих добре. Не че го бях обмислял кой знае колко сериозно. Не искам да кажа, че бе взето с лека ръка — просто не бе нещо кой знае колко сложно, или мъчително. Ще ви дам пример: да кажем, че сте банков мениджър в Гилдфорд. Имате намерение да емигрирате и в този момент ви предлагат работа като управител на банка в Сидни. Въпреки че решението ви на пръв поглед е лесно, налага се да размислите малко, нали? Най-малкото трябва да прецените как ще ви се отрази преместването, дали ще можете да се откъснете от приятелите и колегите си, дали ще съумеете да създадете нов дом за жената и децата. Можете да вземете един лист и да направите списък с „плюсове“ и „минуси“. Нали се сещате:

МИНУСИ — възрастни родители, приятели, голф клуб.

ПЛЮСОВЕ — повече пари, по-добър живот (къща с басейн, барбекю и т.н.), море, слънце, никакви комисии с лява ориентация, които ограничават черните овце, когато се произнасят и надигат глас, никакви директиви на Европейския съюз, които забраняват британските наденички и т.н.

Не е много весело, а? Голф клуб значи! Я стига глупости. Очевидно се налага да се замислите заради възрастните родители, но това е всичко и май няма повече. След само пет минути грабвате телефона, за да позвъните в агенцията и да поръчате билети.

Така стана и с мен. Просто нещата, за които да съжалявам, не бяха много, а пък причините да скоча се бяха понатрупали. Единственото в моята колона „минуси“ бяха децата, а не виждах начин Синди да ми позволи да ги видя отново. Нямам възрастни родители и не играя голф. Самоубийството беше моят Сидни. Като го казвам, нямам никакво намерение да обиждам добрите хора в Сидни.

Морийн

Казах му, че ще ходя на парти по случай Нова година. Бях му казала още през октомври. Представа нямам дали хората изпращат покани за тържество по случай Нова година още през октомври или не. Най-вероятно не. (И откъде да знам? Не съм ходила от 1984 година. Джун и Брайън, дето живеят отсреща, организираха парти, преди да се преместят. А дори тогава аз се мернах за около час, час и нещо, след като той си легна.) Не можех да чакам повече. Обмислям тази възможност от май или юни и умирам от желание да му кажа. Тъпа работа. Той просто не разбира, сигурна съм, че не разбира. Все ми разправят да не спирам да разговарям с него, обаче нищо не стига до съзнанието му. А и как е възможно човек да умира от желание за подобно нещо! Това само показва какво можех да очаквам, нали?

В мига, в който му казах, ми се прииска да си призная всичко. Бях излъгала, нали така? Бях излъгала собствения си син. Това бе просто една малка нищо и никаква лъжа. Бях му казала месеци по-рано, че ще ходя на парти — парти, което си бях измислила. Всичко бях нагласила. Разказах му кой организира партито, защо са ме поканили и защо искам да отида, споменах кой още ще присъства. (Партито бе на Бриджет, Бриджет от църквата. Поканена бях, защото сестра й щяла да дойде от Корк и в някои от писмата си бе питала за мен. Освен това ми се искаше да отида, защото сестрата на Бриджет бе завела майка си в Лурд, Франция, и ми се искаше да разбера повече, за да мога някой ден да заведа и Мати.) Не бе възможно да си призная, защото знаех, че ще трябва да повтарям и греха си, и лъжата непрекъснато, до края на годината. Не само пред Мати, но и пред хората от дома, и… Май няма пред кого друг. Можех да кажа на някого от църквата или в магазина. Като си помислиш, това е смешна работа. Грижиш се денонощно за едно болно дете и няма как да извършиш грях, а един Господ знае от колко години не бях правила нищо, за което да ми се налага да си признавам. И след това най-неочаквано извърших толкова ужасен грях, че дори не мога да поговоря със свещеника, защото смятах да продължа да върша грехове, докато умра, което щеше да бъде най-големият ми грях. (И защо това да е най-големият ти грях? Нали цял живот ти разправят, че ще се възнесеш на едно прекрасно място, след като напуснеш земния си дом. А единственото, което ще те изпрати час по-скоро на мечтаното място, е нещо, което те възпира да се озовеш там. Да, разбирам, че това е като да предредиш опашката. Ако някой не си чака реда в пощата, хората започват да цъкат неодобрително. Понякога се случва да се обадят: „Извинете, аз бях преди вас“. Никой не казва: „Ще гориш в адски огън“. Това би било прекалено.) Намеренията ми не ме спряха да ходя на църква. Постоянствам, защото хората ще решат, че нещо не е наред, ако престана.

С приближаването на датата споделям с него все нови и нови неща, които уж съм разбрала. Всяка неделя се преструвам, че съм научила още нещо, защото в неделите се виждам с Бриджет. „Бриджет каза, че ще потанцуваме“. „Бриджет се притеснява, защото не всички обичат вино и бира, затова ще купи и алкохолни напитки“. „Бриджет няма представа кои от гостите ще са вечеряли“. Ако Мати разбираше, със сигурност щеше да реши, че въпросната Бриджет е луда, щом се притеснява за едно нищо и никакво събиране. Изчервявах се всеки път, когато я видех в църквата. Трябваше да разбера какво смята да прави на Нова година, но така и не я попитах. Ако имаше намерение да организира парти, може би щеше да реши, че трябва да ме покани.

Като си спомням всичко това, ме обхваща срам. Не заради лъжите — вече съм свикнала да лъжа. Срамувам се, че всичко това е жалка работа. Една неделя заразказвах на Мати откъде Бриджет ще купи шунка за сандвичите. Не можех да спра да мисля за Нова година, разбира се, че това бе начинът да говоря, без да кажа нищо съществено. Май и аз започнах да вярвам в това парти, както човек се вживява в някоя книга и вярва на разказа. Понякога си представям какво ще облека, колко ще изпия, по кое време ще се прибера. Дали да не се върна у дома с такси. Такива неща. Накрая ми се струваше, че наистина съм била. Дори в мечтите си не можех да си представя да заговоря някого на партито. Всеки път, когато си представях какво би било, бях доволна, че е дошло време да си тръгвам.

Джес

Ходих на парти на долния етаж, в бърлогата. Партито беше скапано с разни дърти смрадливци, насядали по пода, наливаха се с вино и пушеха огромни цигари, фрашкани с марихуана, и слушаха някакво откачено реге. В полунощ един от тях изръкопляска саркастично, двама се изхилиха и това беше всичко — Честита Нова година и на теб. Дори да беше най-щастливият човек в Лондон, ако беше попаднал на това парти, пак щеше да ти се прииска да скочиш от покрива в дванайсет и пет. А аз изобщо не бях най-щастливият човек в Лондон. Очевидно е.

Отидох единствено защото някой от колежа ми каза, че Час щял да бъде там, само дето той не дойде. Звънях на мобилния му сто хиляди пъти, обаче го беше изключил. Когато се разделихме, той ми каза, че го дебна като хищник, ама това си беше вълнуващо, нали? Не че има нещо хищническо, когато разчиташ само на телефонни обаждания, писма и имейли и тропане по чужда врата. Само два пъти съм се появявала в службата му. Три пъти, ако броим коледното тържество, а аз не го броя, защото той ми беше обещал да ме заведе. Дебнеш като хищник, ако го преследваш по магазините, когато е на почивка, и разни такива, нали? Е, аз не съм се въртяла около разни там магазини. А и не е никакво дебнене, когато някой ти дължи обяснение. То е все едно че ти дължат пари, не говорим за някоя петарка. Например пет-шестстотин кинта, нещо такова. Ако наистина ти дължат шест стотачки и човекът, който трябва да ти ги върне, те избягва, значи имаш право да му потропаш на вратата посред нощ, защото знаеш, че тогава ще си бъде вкъщи. Това са много пари. Хората се обаждат на съдия-изпълнител, чупят краката на длъжниците, само дето аз няма да стигна чак дотам. Озаптих се.

Така че, макар и веднага да видях, че не е на това парти, реших да поостана. Какво друго да правя? Толкова ми беше мъчно за самата мен. Как е възможно да си само на осемнайсет и да няма къде да отидеш на Нова година, освен на някакво тъпо парти в скапана дупка, където не познаваш никого? Е, преживях го някак. Май преживявам по същия начин всяка година. Лесно се сприятелявам, ама след това те се чупят от мен. Знам че е така, само дето не знам защо и как става. Така че и хората офейкват, а партита никакви ги няма.

Така скапах нещата и с Джен, сигурна съм. И тя се разкара, както и всички останали.

Мартин

Прекарах предишните два месеца в търсене из Интернет на разследвания на самоубийства, просто от любопитство. Почти всеки път съдебният лекар посочва едно и също: „Отнел е живота си в момент на умопомрачение“. След това прочиташ историята на нещастника: съпругата му спяла с най-добрия му приятел, бил останал без работа, дъщеря му загинала при автомобилна катастрофа преди няколко месеца… Ало, господин Съдебен лекар? Имате ли акъл в главата. Много се извинявам, но тук, приятелю, изобщо не става дума за умопомрачение. Според мен човекът просто е постъпил правилно. Случват се нещастие след нещастие, докато най-сетне усещаш, че не можеш да търпиш повече, качваш се в семейната кола на последния етаж в най-близкия многоетажен паркинг, пъхнал в купето маркуч, вързан към ауспуха. Това честно ли е? В доклада си съдебният лекар би трябвало да напише: „Отнел е живота си, след като е премислил внимателно цялата патаклама, в която се е превърнало съществуването му“.

Не ми се е случвало да прочета във вестника за самоубийство и да остана убеден, че починалият е бил мръднал. Нали ме разбирате: „Нападателят на «Манчестър Юнайтед», женен за Мис Швеция, наскоро осъществи невероятен двоен удар. Той е единственият, спечелил купата на УЕФА и Оскар за най-добър актьор в една и съща година. Правата за първия му роман бяха закупени за необявена сума от Стивън Спилбърг. Беше открит от човек от персонала обесен на греда в собствената му конюшня“. Подобен доклад от съдебен лекар не съм виждал никога, а ако все пак има случаи, в които щастливи, талантливи хора, постигнали успех, са отнели живота си, човек стига до заключението, че тази работа с умопомрачението е много смахната. Не се опитвам да кажа, че да си сгоден за Мис Швеция, да играеш в „Манчестър Юнайтед“ и да спечелиш Оскар те прави неуязвим за депресията — сигурен съм, че не е така. Просто се опитвам да кажа, че тези неща помагат. Погледнете само статистиката. Много по-вероятно е да ти избие чивията, ако си прекарал развод. Или ако си анорексичка. Или ако си безработен. Или ако си проститутка. Или ако си участвал в някоя война, или си била изнасилена, или си загубил близък човек… Има толкова много фактори, които тласкат хората към пропастта и всички те потапят в гадното чувство на нещастие.

Преди две години Мартин Шарп нямаше да се озове на тесния бетонен перваз посред нощ, вперил поглед триста метра надолу към каменния тротоар, докато се чуди дали ще чуе как костите му се раздробяват на парченца, когато се удари долу. Преди две години Мартин Шарп бе съвсем различен човек. Все още имах работа. Все още имах съпруга. Не бях спал с петнайсетгодишни. Не ме бяха тикнали в затвора. Не ми се бе налагало да говоря с още малките си дъщери за първа страница от жълтата преса, озаглавена с една-единствена дума, „ГНУСЛЯР“, на която са ме изтипосали, проснат на тротоара пред известно лондонско заведение. (Какви ли щяха да са заглавията, ако бях пукнал? „ГНУСЛЯР СДАВА БАГАЖА“ може би. Или дори „ПОСЛЕДНАТА КАПКА!“) Би трябвало да призная, че преди всичко това да се случи, имах много по-малко основания да седя на този перваз. Така че не ми разправяйте, че съм бил умопомрачен, защото съвсем не беше така. (А и какво означават тези дивотии за „умопомрачение“? Това научни приказки ли са? Да не би умът да се лута из главата ти в зависимост от това колко си шантав?) Желанието ми да се самоубия бе напълно подходящ и разумен отклик на цяла поредица злополучни събития, които направиха живота ми невъзможен. А, да, знам, че психоаналитиците биха гракнали дружно, че са могли да помогнат, само че това е половината от всички беди в тази скапана страна, нали? Никой не гледа това, за което е отговорен. Винаги вината е на някой друг. Да, бе, как ли пък не! Аз, обаче, съм от онези редки екземпляри, които вярват, че това, което се е случвало между мама и татко, няма нищо общо с факта, че съм изчукал една петнайсетгодишна. По една случайност съм сигурен, че щях да преспя с нея независимо дали съм кърмен или не, и смятам, че е крайно време да се изправя срещу стореното от мен.

А това, което съм сторил, е, че си прецаках живота. Буквално. Добре де, не съвсем буквално. Не съм го размазал и съсипал съвсем. Въпреки това се чувствах, че съм го пропилял така, както се пилеят пари. Имах живот, в който и децата, и съпругите, и работата и всичко останало си беше на място, ама кой знае как успях да го скапя. Не, вижте, не е точно така. Знам как си прецаках живота, както и вие знаете къде сте пропилели парите си. Съвсем не ги бях изгубил. Бях ги профукал. Бях профукал възможностите с децата, и с работата, и със съпругата ми по тийнейджърки и нощни клубове. Тези неща си имат цена и аз с удоволствие я бях платил, докато в един момент най-неочаквано се оказа, че животът ми е пропилян. Какво ще остане след мен? В новогодишната нощ имах чувството, че се сбогувах с някаква отдавна загубена част от съзнанието и горе-долу работеща храносмилателна система — всичко, което показва, че животът още го има, но не може и дума да се каже за съдържанието. Дори не ми беше тъжно, не особено. Чувствах се тъпо и бях много ядосан.

Не седя тук, защото най-неочаквано ми е дошъл акълът в главата. Причината да седя тук е, защото нощта се превърна в истинска каша, както и всичко останало. Дори не можех да скоча от проклетата сграда, без нещо да се прецака.

Морийн

В новогодишната вечер от дома изпратиха линейка, за да го вземат. За това се плащаше допълнително, но аз нямах нищо против. И защо да имам. В края на краищата Мати щеше да им струва много повече, отколкото те ми струваха на мен. Щях да им платя само за една нощ, а те трябваше да плащат до края на живота му.

Замислих се дали да не скрия някои от нещата на Мати, в случай че им се стори странно, но едва ли някой щеше да разбере, че всичко това е негово. Аз можех да имам и други деца, те нямаше откъде да разберат, затова оставих всичко както си беше. Дойдоха към шест, двама млади мъже, и го отведоха, седнал в инвалидна количка. Не можех да заплача, докато го отвеждаха, защото младежите щяха да усетят, че нещо не е наред. Бях им казала, че ще мина да го взема към единайсет на следващата сутрин. Целунах го по косата и му казах да се държи добре в дома, държах се мъжки, докато не потеглиха. След това заплаках и не спрях да плача почти час. Той ми бе съсипал живота, но въпреки това ми беше син и аз повече нямаше да го видя, не можех дори да се сбогувам с него. Погледах известно време телевизия, изпих една-две чаши шери, защото знаех, че навън ще бъде студено.

На автобусната спирка чаках десет минути и след това реших да повървя. Когато си сигурен, че искаш да умреш, вече не те е толкова страх. Друг път не бих си и помислила да ходя пеша, при това сама толкова късно вечер, особено когато улиците са пълни с пияници, но сега няма никакво значение. Разбира се, притеснявах се да не би да ме нападнат, а след това да ме оставят жива — да ме оставят, като си мислят, че съм мъртва, докато аз не съм. Защото в този случай ще ме откарат в болница, ще разберат коя съм, ще разберат и за Мати и месеците, в които бях планирала всичко, щяха да се окажат пропилени, а щом ме изпишеха, щях да се озова с дълг от хиляди лири към дома, които нямаше откъде да намеря. Никой не ме нападна. Двама ми пожелаха Щастлива Нова година и никой повече не се поинтересува от мен. Не че има от какво да се страхувам чак толкова. Хрумна ми, че е доста смешно да разбера това точно сега, в последната нощ от живота си, след като до този момент се бях страхувала от всичко.

Никога досега не бях влизала в „Топърс“. Веднъж-два пъти бях минавала покрай сградата с автобуса. Дори не бях сигурна дали ще успея да се кача на покрива, но вратата се оказа отворена и аз се заизкачвах нагоре по стълбите, докато се оказа, че повече няма накъде. Не знам защо не бях помислила, че човек не може да скочи просто така, когато му се прииска, но щом си го казах, разбрах, че хората не биха ти позволили да го направиш. Бяха оградили с телена мрежа, доста висока, а отгоре имаше извити стрели с остри върхове… В този момент започна да ме обхваща паника. Не съм висока, не съм и силна, нито пък млада. Представа нямах как ще успея да се прехвърля, но се налагаше да го направя тази нощ, защото само сега Мати бе в дома и бе възможно. Прехвърлих наум другите възможности, но нито една не беше много добра. Не исках да го направя вкъщи, където да ме намери човек, когото познавам. Исках да ме открие непознат. Не ми се искаше да скоча под влак, защото гледах някакво предаване по телевизията за нещастните ватмани и какво отражение имали върху тях самоубийствата. И кола нямах, иначе щях да отида на някое тихо местенце и да се нагълтам с изгорели газове…

И тогава видях Мартин, седнал в другия край на покрива. Скрих се в сенките и останах да го гледам. Разбрах, че е направил всичко както трябва: беше си донесъл малка въжена стълба, резачка за тел и така бе успял да се прекачи. Сега просто седеше на перваза, клатеше крака, взираше се надолу, отпиваше малки глътки от плоско шише, пушеше и мислеше, докато аз изчаквах. Той продължаваше да чака и аз продължавах да чакам, докато накрая разбрах, че повече не мога. Знаех, че въжената стълба е негова, но сега ми трябваше. На него, така или иначе, след това нямаше да му върши работа.

Не исках да го блъсна. Не съм достатъчно силна, за да блъсна един едър мъж от перваза. А и не бих опитала. Просто нямаше да бъде правилно. От него зависеше дали ще скочи или не. Просто приближих до него и го докоснах по рамото. Само исках да го попитам дали ще се бави още дълго.

Джес

Преди да сляза в бърлогата, изобщо нямах намерение да се качвам на покрива. Честно! Съвсем бях забравила за „Топърс“, докато не се заговорих с онзи тип. Той май си падна по мен, което нищо не значи, защото бях единствената от женски пол под трийсет, която все още бе в състояние да си стои на краката. Почерпи ме с един фас и се представи като Наргиле, а когато го попитах защо му казват Наргиле, той ми обясни, че пушел тревата с наргиле. Затова го попитах дали има някой тук, който да се казва Цигаре? Той ми каза, че нямало и само на онзи тип ей там му викали Шантавия Майк. Другият наблизо бил Локвата. А трети — Ники Лайното. И така нататък, докато изреди всички в стаята.

Десетминутният разговор с Наргилето влезе в историята. Е, не точно както 55 пр.н.е. или 1939-та. Това не е част от истинската история, освен ако някой от нас не вземе да изобрети машината на времето или не попречи на набезите на Ал Кайда във Великобритания, или нещо такова. Кой знае какво щеше да ни се случи, ако Наргилето не си бе паднал по мен? Защото преди да започне да се усуква около мен, аз се канех да се прибера, а Морийн и Мартин щяха да се вече мъртви, по всяка вероятност щеше да стане точно така и… ами всичко щеше да се получи по съвсем различен начин.

Когато Наргилето изброи всички, ме погледна.

— Нали не мислиш да ходиш на покрива?

Веднага си казах: „Не и с теб, надрусано плашило“.

Той продължи да дудне:

— Защото виждам болката и отчаянието в очите ти.

По това време вече бях фиркана, така че като се опитвам да си спомня, съм сигурна, че в очите ми бе видял седемте „Бакарди Бризър“ и двете кутии „Специално пиво“. Затова продължих да го бъзикам.

— Нима?

Той не се отчая.

— Да, г’лей с’еа, мен са ме сложили да дежуря за самоубийци, да наблюдавам за хора, които идват тук, за да могат да се доберат до горе.

Аз веднага полюбопитствах какво става горе.

Той се разсмя и продължи.

— Шегуваш се, нали? Това е небостъргачът „Топърс“. Тук идват, за да се самоубиват.

Никога нямаше да си го помисля, ако той не го бе казал. Изведнъж всичко си дойде на мястото. Въпреки че се канех да се прибирам, не знаех какво ще правя вкъщи и не можех да си представя какво ще стане, когато се събудя утре сутринта. Исках Час, но той не ме искаше и в този момент осъзнах, че най-доброто, което можех да направя, бе да съкратя живота си. Едва се сдържах да не се засмея. Та това бе страхотно! Исках да скъся живота си, бях на парти в „Топърс“ и това бе невероятно съвпадение. Все едно че Господ ми изпращаше знак. Добре де, съгласна съм, че е много потискащо, когато разбереш, че единственото, което Господ ти е казал през целия ти живот, е едно „Скочи от покрива“, но не мога да го виня. Че какво друго да ми каже?

Тогава усетих цялата тежест — тежестта от самотата, от всичко, което се бе объркало. Чувствах се смела, докато изкачвах последните стъпала към върха на сградата, понесла цялата тежест със себе си. Като скоча, щях да се отърва от нея и това бе единственият начин да направя нещо за себе си, без да объркам всичко. Чувствах се толкова тежка, че ми бе ясно, че ще се стоваря на тротоара за нула време. Щях да подобря световния рекорд по свободно падане.

Мартин

Ако тя не се бе опитала да ме убие, без съмнение щях да съм мъртъв. Само че всеки от нас притежава инстинкт за самосъхранение. Той се проявява дори когато се опитваме да се самоубием. Спомням си само, че усетих потупването по гърба, обърнах се, сграбчих парапета и се разкрещях. Вече бях пиян. От доста време отпивах малки глътки от плоското шише, да не говорим, че бях започнал още преди да тръгна насам. (Знам, наистина знам, че не биваше да се качвам зад волана. Само че нямах абсолютно никакво намерение да взема автобус в ръка със скапаната стълба.) Така че да, сигурно съм се поотпуснал малко с изразните средства. Ако знаех, че е Морийн, ако знаех що за човек е Морийн, по всяка вероятност щях да поуспокоя топката, но в онзи момент не знаех; може дори да съм използвал някоя и друга неприлична дума, за което искам да се извиня. Но и вие трябва да признаете, че ситуацията бе крайно необичайна.

Изправих се и внимателно се обърнах, защото не исках да падна, поне до момента, в който аз сам преценя, след това й се разкрещях, а тя просто стоеше и ме гледаше.

— Познавам ви — започна тя.

— Откъде? — колко бях глупав тази вечер. Хората се приближаваха до мен в ресторанти и магазини, в театри и по паркинги, пред писоари из цяла Англия с думите „Познавам ви“, въпреки че всеки един от тях имаше предвид тъкмо обратното: „Не ви познавам. Виждал съм ви по телевизията“. Искаха ми автограф или да им кажа каква е в живота Пени Чеймбърс. Не очаквах да чуя тези думи тъкмо тази вечер. Стори ми се безсмислено, поне от мястото, на което се намирах.

— От телевизията.

— За Бога. Тъкмо се канех да се самоубивам, но нищо, винаги има време за автограф. Имаш ли химикалка? Намира ли ти се някакъв лист? И преди да си ме попитала, тя е от онези мръсници, които винаги са прави, които смъркат всичко и са готови да изчукат всеки. А ти какво правиш тук горе?

— Аз… И аз се канех да скоча. Исках да ви помоля да ми заемете стълбата.

Значи всичко беше заради стълба. Не говоря буквално; мирният процес в Близкия изток не зависи от стълби, нито пък от валутните пазари. Едно от нещата, които научих, докато интервюирах хора за предаването, е, че можеш да сведеш и най-глобалните въпроси до нещо дребно и незначително, сякаш животът бе детска игра. Бил съм свидетел как религиозен лидер е отдавал вярата си на развалената заключалка на вратата на бараката за инструменти в градината (заключил се вътре като дете и Господ го извел от тъмнината). Чувал съм заложник да описва как е оцелял, защото един от похитителите му се прехласнал по картата с намаление за Лондонската зоологическа градина, която винаги стояла в портфейла му. Искате да говорите за значими неща, а се оказва, че резето на бараката в градината и картата за Лондонската зоологическа градина ви осигуряват опора. Ако обаче сте водещ на „Ранно утро с Мартин и Пени“, за вас това не важи. Двамата с Морийн не можехме да говорим за причините да сме толкова нещастни, че да ни води желанието да си пръснем мозъците на асфалта долу като млечен шейк от онези в „Макдоналдс“, затова продължихме разговора за стълбата.

— Моля, заповядай.

— Ще изчакам, докато… Просто ще изчакам.

— Значи смяташ просто да стоиш тук и да гледаш, така ли?

— Не. Не, разбира се. Вие, предполагам, искате да го направите сам.

— Правилно предполагаш.

— Ще отида ето там. — Тя посочи към другия край на покрива.

— Ще те извикам по пътя надолу.

Засмях се, а тя дори не трепна.

— Стига де. Шегата не беше лоша. При тези обстоятелства.

— Изглежда не съм в настроение за шеги, господин Шарп.

Тя не се опитваше да се прави на интересна, а думите й ме накараха да се разсмея още по-гръмко. Морийн се отдалечи към другия край на покрива и седна, облегнала гръб на стената. Обърнах се и се сниших до ръба. Работата беше там, че не можех да се съсредоточа. Сигурно си мислите: „Какво толкова има да се съсредоточава мъж, който е решил да се хвърли от върха на висока сграда?“ Чака ви изненада. Преди Морийн да се появи, бях огледал мястото и се бях нагласил, така че да успея лесно да се отблъсна. Бях се съсредоточил над причините, поради които се намирах тук горе. Разбирах с ужасяваща яснота, че е напълно невъзможно да се опитвам да продължа живота си там долу на земята. А ето че разговорът с нея ме разсея, върна ме обратно в света, напомни ми за студа, вятъра и глухото дуднене на басите седем етажа по-долу. Моментът бе отлетял; както се случваше, когато някое от децата се събудеше тъкмо когато двамата със Синди започвахме да се любим. Все още не бях променил намеренията си и бях наясно, че по някое време ще го направим. Просто знаех, че няма начин да стане през следващите пет минути.

Провикнах се към Морийн.

— Ей! Искаш ли да си сменим местата? Да те видя ти какво ще направиш? — изхилих се отново. Имах чувството, че участвам в някаква комедия, при това достатъчно пиян — и както се виждаше, съвсем побъркан — та затова ми се струваше, че всичко, което казвам, е безкрайно смешно.

Морийн се показа от сенките и внимателно приближи към прерязаната телена мрежа.

— И аз бих искала да остана сама — каза тя.

— Ще останеш. Имаш двайсет минути. След това си искам мястото.

— А как ще успеете обратно да се прехвърлите от тази страна?

За това не бях мислил. Стълбата вършеше работа само от едната страна. От моята просто нямаше достатъчно място, за да я отворя.

— Ще се наложи ти да я държиш.

— Как така?

— Ще ми я прехвърлиш отгоре. Аз я прехвърлям през парапета. А ти държиш здраво от онази страна.

— Няма да успея да я задържа. Прекалено тежка е.

А тя бе толкова слаба. Беше дребна, но много изпита. Зачудих се дали не иска да се самоубие, за да не умре от мъчителна смърт след продължителна болест.

— Значи, ще трябва да ме изтърпиш.

Да не говорим, че не бях сигурен дали искам да се връщам от другата страна. Парапетът вече ми изглеждаше нещо като граница. От покрива можеш да стигнеш до стълбите, а от улицата можеш да отидеш при Синди и децата, при Тина и баща й и всичко останало, което ме беше довяло тук като празна опаковка от чипс в някоя буря. На перваза ми се струваше безопасно. Тук нямаше нито унижение, нито срам — бях отвъд унижението и срама, които човек би трябвало да изпитва, докато седи на перваза, съвсем сам, навръх Нова година.

— Не можете ли да се изместите от другата страна на покрива?

— Премести се ти. Стълбата си е моя.

— Не сте никакъв джентълмен.

— Мама му стара, разбира се, че не съм. Нали затова съм тук. Не четеш ли вестници?

— Понякога преглеждам кварталния.

— И какво знаеш за мен?

— Бяхте в телевизията.

— И това ли е всичко?

— Мисля, че да. — За момент се замисли. — Не бяхте ли женен за някоя от АББА?

— Не.

— За друга певица ли беше?

— Не.

— А, да. И обичате гъби, спомням си.

— Гъби ли?

— Вие така казахте, сега си спомням. В студиото гостуваше някакъв готвач и ви даде да опитате нещо, а вие казахте: „Ммм, обожавам гъби. Цял ден мога да ям само гъби“. Вие ли бяхте?

— Може и аз да съм бил. Това ли е всичко, което помниш?

— Да.

— И защо, според теб, искам да се самоубия?

— Нямам представа.

— Почваш да ми скапваш настроенийцето.

— Мога ли да ви помоля да внимавате как говорите. Изразите ви са оскърбителни.

— Извинявай.

Не можех да повярвам. Просто не можех да повярвам, че се бях натъкнал на човек, който не знаеше. Преди да отида в затвора, сутрин се будех, а онези боклуци репортерите висяха пред вратата. Провеждах спешни срещи с агенти, мениджъри и собственици на телевизионни канали. Струваше ми се невъзможно някой в цяла Великобритания да не се интересува от това, което бях направил и то защото живеех в свят, където клюките бяха единственото важно нещо. Може пък Морийн да живееше на някой таван, откъсната от света, казах си аз. Ако живееш така, нищо чудно, че не знаеш какво става.

— Ами коланът ви? — тя кимна към кръста ми. За Морийн това бяха последните минути от земния й живот. Нямаше желание да ги прекара в разговори за слабостта ми към гъбите (много се страхувам, че съм измислил тази страст единствено за пред камерата). На нея й се искаше да се заеме с други неща.

— Какво той?

— Свалете си колана и го прехвърлете около стълбата. След това го закопчайте от вашата страна на парапета.

Разбрах какво се опитва да ми каже и видях, че ще се получи, така че през следващите няколко минути се заехме със задачата в спокойно мълчание. Тя ми подаде стълбата, аз си свалих колана, стегнах с него стълбата към парапета, закопчах го отново и подръпнах, за да проверя дали ще издържи. Нямах никакво желание да умра, като падна назад. Прехвърлих се, разкопчах колана и върнах стълбата, където беше отначало.

Тъкмо се канех да оставя Морийн да скочи на спокойствие, когато онази скапана луда ни се натресе с гръм и трясък.

Джес

Не биваше да вдигам шум. Това ми беше грешката. Да, грешка беше, ако наистина съм имала намерение да се самоубия. Трябваше да мина тихо и бързо през мястото, където Мартин бе срязал телта, да се кача по стълбата и след това да скоча. Само че аз не го направих. Изкрещях нещо като „Разкарайте се от пътя ми, нещастници“ и нададох онзи смразяващ индиански боен вик — поне така ми се стори в онзи момент — а Мартин ме претърколи като ръгбист още преди да съм минала и половината разстояние. След това май коленичи върху мен и заби лицето ми в онова грапаво подобие на асфалт, дето покриват с него сградите. Тогава наистина ми се прииска да съм мъртва.

Не знаех, че това е Мартин. Така и не бях успяла да видя нищо, докато той не ми навря носа в оная гадост, та тогава разбрах колко е противно. Разбрах какво се канят да правят двамата още в мига, в който излязох на покрива. Не е нужно да си гений, за да се сетиш. Така че, когато той седна отгоре ми, аз се разсмърдях.

— Как стана така, че на вас двамата ви е позволено да се самоубиете, а на мен — не?

Той веднага се обади.

— Прекалено млада си. Ние вече сме прецакали нашия живот. Ти още не си.

Аз се ядосах.

— Ти пък откъде знаеш?

Той пак се разфилософства.

— На твоята възраст още никой не е успял да си прецака живота.

— Ами ако съм убила десет човека? Дори родителите и защо не близначетата си?

— А направила ли си го?

— Да, направила съм го — наежих се аз. (Въпреки че не бях. Просто исках да го видя какво ще каже.)

— Е, след като си тук, значи ти се е разминало, нали така? На твое място щях да се кача на първия самолет за Бразилия.

Не му останах длъжна.

— Ами ако искам да платя за това, което съм направила с живота си?

Той отвърна единствено:

— Я вземи да млъкнеш.

Мартин

Първата ми мисъл, след като се стоварих върху Джес на земята, беше, че не искам Морийн да се измъкне и да свърши за каквото е дошла сама. Не че се опитвах да й спася живота; просто щях да се вкисна много, ако се възползваше от момента и скочеше. Ох, цялата тази работа стана съвсем шантава — само преди две минути сам я подтиквах да приключва. Освен това не разбирах защо Джес да е моя отговорност, а не нейна и не разбирах защо тя да е тази, която ще използва стълбата, след като сам я бях мъкнал нагоре. Така че мотивите ми бяха продиктувани от най-обикновен егоизъм, както би казала Синди.

След като двамата с Джес проведохме онзи идиотски разговор, че била изтрепала куп хора, подвикнах на Морийн да дойде и да ми помогне. Стори ми се уплашена, но все пак се затътри към нас.

— Мърдай, мама му стара!

— Какво искате да направя?

— Седни върху нея.

Морийн седна върху задника на Джес, а аз коленичих върху ръцете й.

— Я да ме пуснеш, дърто извратено копеле. Май яко те кефи тая работа, а?

Думите й ме жегнаха малко след всичко, което се бе случило напоследък. За момент си казах, че Джес може и да знае кой съм, но дори аз не съм чак такъв параноик. Ако те подметнат като топка за ръгби посред нощ, тъкмо в момента, когато се каниш да скочиш от някой небостъргач, едва ли си мислиш за водещите на сутрешния блок по телевизията. (Това, разбира се, ще бъде страхотен шок за водещите на сутрешния блок, защото повечето са убедени, че хората не мислят за нищо друго, освен за тях, при това и сутрин, и обед, и вечер.) Бях достатъчно зрял човек, за да надмогна заядливите забележки на Джес, въпреки че ми се искаше да й счупя ръцете.

— Ако те пуснем, ще се държиш ли прилично?

— Да.

Морийн стана и точно както предполагах, Джес се заклатушка към стълбата, така че ми се наложи да я поваля отново.

— Какво ще правим сега? — попита Морийн, като че ли бях ветеран от безброй подобни ситуации и знаех как да се справя.

— Откъде да знам, мама му стара?

Макар че на никого от нас да не му бе минало през ум, че „Пикадили“ навръх Нова година ще бъде доста предпочитано място за самоубийците, вече започвах да приемам истината: този твърде личен и крайно сериозен момент се превръщаше в истински фарс с участието на много навлеци.

И тъкмо в момента, когато осъзнах истината, тримата станахме четирима. Някой се покашля дискретно и ние се извърнахме към висок хубав дългокос мъж, може би десет години по-млад от мен, стиснал каска под мишница, а в ръка крепеше две огромни квадратни кутии.

— Мой човек, вие ли поръчахте пица? — попита той.

Морийн

Никога досега не бях срещала американец, не, наистина не бях. Дори не бях напълно сигурна дали е истински американец, поне докато другите не го потвърдиха. А и американците не разнасят пици, нали така? Е, аз поне не знам, но може би просто нямам представа. Не поръчвам често пица, ала всеки път, когато ми ги доставят, човекът не знае английски. Американците не разнасят разни работи, нали? Те не работят като обслужващ персонал в магазините, нито пък продават билети в автобуса. В Америка може и да го правят, но не и тук. В болницата, където преглеждат Мати, има много индийци, хора от Антилските острови, австралийци, но не и американци. Та затова отначало помислихме, че може да е малко луд. Друго обяснение нямаше. А пък той си помисли, че сме си поръчали пица от покрива на „Топърс“.

— И как точно да си поръчаме пици оттук? — попита го Джес. Все още седяхме върху нея и гласът й звучеше странно.

— По мобито — обясни той.

— Какво моби, бе? — попита Джес.

— Добре де, мобилен телефон, както и да му казвате.

Прав беше, имаше такава възможност.

— Ти американец ли си? — попита го Джес.

— А-ха.

— И защо разнасяш пица?

— А вие защо сте й седнали на главата?

— Седят, защото не сме в свободна страна — сопна се Джес. — Тук не е позволено всеки да прави каквото си иска.

— И ти какво искаш да направиш?

Тя не отговори.

— Искаше да скочи — обясни Мартин.

— Ти също!

Той не й обърна никакво внимание.

— Всички ли щяхте да скачате? — попита доставчикът на пица.

Не му отговорихме.

— Мама му с… — започна той.

— Какво с…? — попита Джес. — Какво с…?

— Това е американско съкращение — обясни Мартин. — „Мама му с…“ означава „мама му стара“ в Америка, защото са толкова заети, че нямат време да кажат „стара“.

— Бихте ли се съобразявали как говорите? — обърнах се към тях. — Не всички сме расли в кочина.

Доставчикът на пица си беше седнал мирно и клатеше глава. Останах с чувството, че ни съжалява, но по-късно той ни призна, че не било така.

— Добре — заговори след малко той. — Пуснете я.

Ние не помръднахме.

— Ей, вие. Вие двамата к…, чухте ли ме? Трябва ли да дойда, за да ви го набия в главите?

Той стана и тръгна към нас.

— Мисля, че тя вече е добре, Морийн — обърна се към мен Мартин, сякаш бе решил да стане по своя воля, а не защото американецът бе заплашил да го удари. Той стана, след него станах и аз, стана и Джес, изтупа дрехите си и започна да ругае. След това зяпна Мартин.

— Ти си оня тип — заяви тя. — Оня от сутрешния блок, дето беше спал с петнайсетгодишна. Мартин Шарп. Мама му с…! Мартин Шарп ми беше седнал на главата. Дърт извратеняк, такъв.

Аз, разбира се, нямах никаква представа за петнайсетгодишната. Не чета такива вестници, освен когато ходя на фризьор или ако някой случайно си го е забравил в автобуса.

— Вие се бъзикате — обади се доставчикът на пица. — Оня, дето беше в затвора ли? Четох за него.

Мартин май изпъшка.

— И в Америка ли всички знаят?

— Естествено — отвърна разносвачът. — Четох за тая работа в „Ню Йорк Таймс“

— Господи — изръмжа Мартин, но си личеше, че му е приятно.

— Майтап, бе — призна американецът. — Нали водеше сутрешния блок в Англия. Никой в Щатите не е чувал за теб. Земи се стегни!

— Дай тогава малко пица — намеси се Джес. — Каква носиш?

— Не знам — отвърна доставчикът.

— Дай да видя — пристъпи към него Джес.

— Не може, защото… Ама тези пици не са мои.

— Я не се прави на някой путьо — сряза го Джес. (Честна дума. Точно тази дума каза. Не знам защо.) Наведе се, грабна чантата му и извади кутиите с пица. След това ги отвори и започна да побутва пиците.

— Тази е с пеперони. Тази, обаче, не мога да разбера. Със зеленчуци.

— Вегетарианска — обясни разносвачът.

— Все тая — отвърна Джес. — Кой каква иска?

Помолих за вегетарианска. Пепероните ми звучаха като нещо, което може би нямаше да ми допадне.

Джейджей

Разказах на двама за тази вечер и най-шантавото е, че те приемат тази работа със самоубийството, но така и не успяват да разберат къде се вписва пицата. Май повечето хора са мислили за самоубийство. Да, наистина са мислили. Може би дълбоко в себе си помнят момент от живота, в който са се питали дали искат да се събудят на следващия ден. Като че ли желанието да умреш е част от самия живот. Както и да е, та разказвам аз на хората за тази Нова година и нито един не реагира с „Каквооо? Искал си да се самоубиеш?“ Напротив, по-скоро приемаха нещата прекалено спокойно.

— А, ясно, групата ти се прецакала. Оная работа с музиката ти била наникъде, а пък ти цял живот си искал да правиш тъкмо това. Да не говорим, че си се разделил с гаджето си, единствената причина да висиш в тази скапана страна… Да, естествено, че ще се качиш там горе.

И веднага след това, просто в следващата секунда започват да питат за какъв дявол ми е трябвало да доставям скапаната пица там горе.

Добре, вие не ме познавате, така че ще трябва да приемете думата ми, че не съм някой тъпак. Чета всяка книга, до която се докопам. Обичам и Фокнър, и Дикенс, и Вонегът, Брендан Бехан, и Дилън Томас. В началото на седмицата — на Бъдни вечер, ако трябва да сме точни — дочетох „Пътят на революцията“ на Ричард Йейтс, направо страхотна книжка. Дори исках да скоча с нея — не само защото щеше да се получи много яко и да придаде тайнственост на смъртта ми, а и защото така повече хора щяха да се юрнат да я прочетат. Само че не ми остана време да се подготвя и я оставих вкъщи. Трябва, обаче, да ви кажа, че не ви препоръчвам да я дочитате точно на Бъдни вечер в някоя неотоплена квартира, в град, където не познавате жив човек. Май и на мен не ми подейства кой знае колко добре, нали ме разбирате, защото краят е доста кофти.

Както и да е, работата е там, че хората веднага решават, че всеки, който се придвижва из Лондон на скапан малък мотопед точно на Нова година и то за да изкара минимална работна заплата, е пълен нещастник или поне има още да бръмчи и да разнася „Куатро Стаджони“, докато изкара за кола. Е, добре, така да бъде, ние сме си нещастници по принцип, защото разнасянето на пица е работа само за нещастници. Не че всички сме чак такива тъпаци. Въпреки че бях чел и Фокнър, и Дикенс, аз сигурно бях най-тъпият от всички колеги, или по-точно най-необразованият. Имаме африкански лекари, адвокати от Албания, химици от Ирак… Аз бях единственият, който не беше завършил университет. (Направо не ми ражда главата как успяват доставчиците на пица да се въздържат от насилие. Само си представете: били сте върхът на каквато и да е там професия в Зимбабве, мозъчен хирург или все едно какво. А след това се изнасяте в Англия, защото фашисткият режим се опитва да ви ковне черния задник за някое дърво и тук някой надрусан келеш тийнейджър прави опит да ви юрка в три посред нощ, за да му закарате кльопачката… Та искам да кажа, как може законът да не ти дава право да му праснеш един на скапаняка?) Както и да е. Има много начини да се превърнеш в пълен нещастник. Не е само един начинът да си скапеш живота.

Така че мога да кажа: разнасях пици, защото Англия е гадна работа, по-точно англичанките са скапанячки, а нямах право да работя легално, защото не съм англичанин. Нито пък италианец или испанец, или там каквито ги има, разни финландци, знам ли. Така че работех единственото, което успях да си уредя. Иван, литовецът, съдържател на „Каза Луиджи“ на Холиуд Роуд, пет пари не дава, че съм от Чикаго, а не от Хелзинки. С други думи, случват се всякакви гадости и не ти остава достатъчно тясно, тъмно и закътано местенце, на което да се завреш с цялата си безнадеждност.

Бедата с моето поколение е, че всички се мислим за шибани гении. Да постигнем каквото и да е не ни е достатъчно. За нас не е работа да продаваме нещо или да преподаваме, или просто да вършим нещо — ние трябва да сме някой. Това е наше неоспоримо право като граждани на двайсет и първи век. Ако Кристина Агилера или Бритни, или някой изрод от американските изроди може да е някой, защо аз да не мога? Къде са моите права? Та аз и моята банда правим най-доброто шоу на живо, което човек може да гледа в бар. Издали сме два албума, които се харесаха на доста критици, а и на обикновените хора. Само че на нас не ни беше достатъчно, че имаме талант, нали така? А би трябвало, защото талантът е дар, за който е редно да благодарим на Бог, само дето аз не го направих. Направо яко се вкиснах, защото не ми се плащаше както трябва за тази работа и така и не попаднах на корицата на списание „Ролинг Стоун“.

Оскар Уайлд беше казал, че истинският живот на човека е животът, който той не води. Мама му стара, да знаеш само колко прав си бил, Оскар Уайлд. Истинският ми живот е пълен с концерти на „Уембли“ и в Сентръл Парк, с платинени тави и Грамита, а това изобщо не беше животът, който водех, та сигурно затова ми се драйфаше от всичко. Животът, който водех, не ме пускаше да се изявя. Не знам… да бъда този, който си мислех, че съм. Дори не ми позволяваше да си стъпя като хората на краката. Все едно че вървях през тунел, който се стесняваше все повече и повече, ставаше все по-тъмен и тъмен. Газех във вода, целият превит. Пред мен се е изпречила скала, а единствените сечива, с които разполагам, са ноктите. Може би всички се чувстват по този начин, но това не значи, че трябва да се примиря. Както и да е, в тази новогодишна вечер най-сетне ми писна от всичко. Ноктите ми се бяха изяли, върховете на пръстите ми бяха разранени. Повече не можех да дълбая напред. Бандата вече я нямаше и единствената ми възможност за изява бе да се впусна във въображаемия свят, така че щях да полетя от шибания покрив като Супермен. Само че просто не се получи както си го мислех.

Някои от мъртвите хора просто са били прекалено чувствителни, за да живеят: Силвия Плат[1], Ван Гог, Вирджиния Улф, Джаксън Полък[2], Примо Леви[3], Кърт Кобейн[4], разбира се. Има и живи: Джордж У. Буш, Арнолд Шварценегер, Осама Бин Ладен. Сложете отметка пред тези, с които бихте искали да пийнете по едно, а след това проверете дали макар и живи не са вече сред мъртвите. Да, може да кажете, че се каня да играя с белязани карти, че съм изпуснал някои от списъка на „живите“ — хора, които да прецакат аргументите ми — поети, музиканти и така нататък. Може дори да изтъкнете, че Сталин и Хитлер не са били много свестни и ето че не са вече сред нас. Доставете ми едно малко удоволствие: нали се сещате за какво говоря? На чувствителните хора им е по-трудно да се приспособяват, за да останат сред нас.

Така че за мен бе истински шок, когато разбрах, че Морийн, Джес и Мартин Шарп се канят да поемат по пътя на Джаксън Полък, за да си отидат от този свят (а, да, благодаря ви, знам, че Джаксън Полък не е скочил от покрива на жилищен блок в Северен Лондон). Жена на средна възраст, която прилича на чистачка, пискливо шантаво момиче и водещ на телевизионно предаване, добре поруменял… Нещо при тези тримата просто не се връзваше. Самоубийството не е измислено за такива хора. То е за хора като Ван Гог, Улф и Ник Дрейк[5]. И за мен. Самоубийството трябва да е яка работа.

Новогодишната нощ е за сантиментални нещастници. Това си беше моята тъпа грешка. Естествено, че ще се е насъбрала група неудачници. Трябваше да си избера някоя дата с повече класа — двайсет и осми март, когато Вирджиния Улф се е накиснала в реката, или двайсет и пети ноември (Ник Дрейк). Ако на някоя от тези дати имаше друг на покрива, шансовете да се окаже мой брат по душа беше много по-голям и нямаше да се натъкна на тези отчайващо нещастни неудачници, които са успели по някакъв начин да си набият в главите, че последният ден от календарната година е много важен. Просто стана така, че когато получих поръчката да доставя пици за бърлогата в „Топърс“, възможността ми се стори толкова примамлива, че просто не можах да се откажа. Бях решил да се кача най-горе, да се огледам, за да се ориентирам, да доставя пиците и тогава да го направя.

А ето че се озовах с трима потенциални самоубийци, които нагъваха пицата, която трябваше да доставя, и ме зяпаха. Очевидно очакваха някой да им обясни, като президента Линкълн едно време, защо си струва да продължат да живеят проваления си безсмислен живот. Каква ирония, а, да забележа всичко това, след като не ми дремеше дали ще скочат или не. Не ги познавах от време оно, а нито един от тях не ми приличаше на човек, който да допринесе нещо за човечеството.

— И така — обадих се аз. — Браво. Пица. Нещо малко и хубаво в нощ като тази. — Май нито един не позна и не разбра думите на Реймънд Карвър[6].

— И сега какво? — попита Джес.

— Ще си изядем пицата.

— Ами после?

— Успокой топката за половин час, става ли? След това ще видим какво е положението. — Сам не мога да обясня откъде дойде това. Защо пък половин час? И какво трябваше да стане тогава?

На всеки му трябва малко време. Както ми се стори, тук нещата бяха станали доста непристойни. Трийсет минути ли? Те дали се съгласиха?

Тримата свиха рамене и кимнаха един след друг, а след това мълчаливо продължихме да си дъвчем пицата. За пръв път опитвах от пиците на Иван. Изобщо не ставаше за ядене, може дори да беше отровна?

— Няма да седя тук и да си губя скапаното време, като ви гледам как сте увесили нос — заяви Джес.

— Само преди минута се съгласи точно на това — напомни й Мартин.

— И какво от това?

— Какъв е смисълът да се съгласяваш с нещо, а след това да не го изпълниш?

— Няма смисъл — призна Джес, очевидно без изобщо да се притеснява.

— Последователността е последното убежище на хората без всякаква фантазия — казах аз. Отново Оскар Уайлд. Просто не се въздържах.

Джес ме погледна злобно.

— Той просто се държи мило с теб — обясни й Мартин.

— Няма никакъв смисъл, нали? — продължи Джес. — Затова сме тук, кажете де!

Виждате ли, това бе доста интересен философски спор. Джес казваше, че докато сме на покрива, всички сме анархисти. Не сме обвързани с обещания, правилата не се отнасят за нас. Можехме да изнасилваме и да се избием един-друг и никой нямаше да ни обърне внимание.

— За да живееш извън закона, трябва да си честен — опитах се да обясня аз.

— Тая пък тъпота какво трябва да означава? — попита Джес.

Да ви призная, никога не съм имал представа какво означава тази тъпота. Боб Дилън я е казал, не съм аз, но пък ми се струваше, че звучи много добре. За пръв път попадах в ситуация, в която можех да изпитам дадена идея и да проверя дали действа. Сега живеехме извън закона и можехме да лъжем най-нагло колкото си искаме, а аз не виждах защо да не го направим.

— Нищо — отвърнах аз.

— Тогава млъквай, американче.

И аз млъкнах. Остават ни точно двайсет и осем минути.

[1] Силвия Плат — американска поетеса, самоубила се на трийсет години. — Бел.прев. ↑

[2] Джаксън Полък — американски художник, абстрактен експресионист, загинал в автомобилна катастрофа. — Бел.прев. ↑

[3] Примо Леви — химик, заловен през Втората световна война като антифашист, написал мемоари за Аушвиц. — Бел.прев. ↑

[4] Кърт Кобейн — китарист, вокалист на „Нирвана“. — Бел.прев. ↑

[5] Ник Дрейк — британски музикант, починал на 26 години от свръхдоза. — Бел.прев. ↑

[6] Реймънд Карвър — американски писател и поет, починал през 1988 г. на 50-годишна възраст. — Бел.ред. ↑

Джес

Много отдавна, когато бях на осем или девет, гледах едно предаване по телевизията за историята на „Бийтълс“. Джен харесваше „Бийтълс“ и ме накара да го гледам, не че аз имах нещо против. (Въпреки това сигурно съм й казала, че не ми се гледа. Кой знае колко съм мрънкала, за да я нервирам.) Както и да е, когато се присъедини и Ринго, усетих нещо като тръпка, защото тогава нещата се получиха, тогава станаха четирима и бяха готови за отскок — да се превърнат в най-известната група в историята на музиката. Ама ето че се почувствах по същия начин, когато Джейджей се появи на покрива с пиците. Знам какво си мислите. Тя го казва само защото звучи по-така, но не е вярно. Честно ви казвам. Имаше значение, че той приличаше на рок звезда с онази коса и коженото яке и всичко, но аз имах чувството, че тук изобщо не става въпрос за музика. Просто искам да кажа, че личеше как имаме нужда от Джейджей, така че когато той се появи, всичко си дойде на мястото. Той не беше Ринго, разбира се. По-скоро беше Пол. Морийн беше Ринго, само дето тя нямаше чувство за хумор. Аз бях Джордж, с тази разлика, че не съм нито срамежлива, нито ме влече към духовното. Мартин беше Джон, но пък той нямаше нито талант, нито пък беше готин. Като се замисля, май по-скоро приличахме на друга група, съставена от четирима.

Както и да е, струваше ми се, че нещо ще се случи, нещо интересно, така че просто не разбирах защо седим и ядем парчета пица. Та им казах:

— Да вземем да поговорим.

Мартин веднага се озъби:

— Ти какво искаш, да споделим болката си ли?

След това направи такава физиономия, все едно че бях изтърсила някоя простотия, затова му казах, че е тъп нещастник. Морийн зацъка с език и ме попита дали говоря така и вкъщи (естествено), затова я нарекох царицата на клошарките. Мартин заяви, че съм била едно злобно глупаво дете, затова го наплюх — нещо, което не трябваше да правя. А и между другото, напоследък не си го позволявам често, а пък той скочи, готов да ме удуши. Трябваше Джейджей да се втурне и да застане между нас. Това си беше добре дошло за Мартин, защото според мен той нямаше да ме удари, докато аз щях да му прасна един, да го ухапя и да го издера. След като се кротнахме малко, всички седнахме запъхтени, ядосани, изпълнени с омраза един към друг.

Докато се успокоявахме, Джейджей каза нещо от сорта, че нямало да навреди, ако споделим какво ни се е случило, само че го каза доста като американец. А пък Мартин веднага го сряза, че нямало кой да се интересува от неговия живот. При него най-интересното било да разнася пица. Тогава Джейджей му предложи той да си разкаже живота. Само че бе прекалено късно и на мен ми стана ясно, че като ни подтикваше да споделим какво ни се било случило, и той е тук по същата причина като нас. Затова се намесих и аз.

— Значи и ти си дошъл да скочиш, нали?

Той не отговори, дори когато Мартин и Морийн го погледнаха. След това Мартин го подхвана.

— Ти с пиците ли щеше да скочиш? Защото някой ги е поръчал.

Въпреки че Мартин се шегуваше, явно беше засегнал професионалната гордост на Джейджей, който ни каза, че е дошъл, за да проучи нещата, щял да слезе да достави пиците и пак да се върне. Аз, обаче, му напомних, че вече сме ги изяли.

А пък Мартин взе да се тюхка, че не му приличал на човек, който ще скочи, и Джейджей отбеляза, че ако ние сме били от хората, които обикновено скачат, нямало нужда да ни казва, че съжалява. Нали виждате, нищо добро не витаеше във въздуха.

Затова аз опитах отново. Предложих все пак да поговорим. Няма нужда да си споделяме болката. Можехме поне да се запознаем и да кажем защо сме тук. Ами ако се окаже интересно и научим нещо, дори е възможно да намерим изход, нещо такова. Трябва да си призная, че си имах план. Планът ми беше да ги накарам да ми помогнат да намеря Час, а двамата с Час щяхме пак да се съберем и тогава щях да се почувствам по-добре.

Накараха ме да чакам, защото искаха Морийн да започне първа.

Морийн

Имам чувството, че ме избраха, защото не бях казала нищо и не бях подхвърлила нито една лоша дума на останалите. Освен това, защото бях най-тайнствена от всички. Изглежда, всички познаваха Мартин от вестниците. А Джес, Бог да я поживи… Познавахме я едва от час и половина, но веднага личеше, че това момиче си има проблеми. За Джейджей имах чувството, без да знам каквото и да е за него, че може да е гей, защото беше с дълга коса и говореше като американец. Много от американците са гейове, нали така? Знам, че не са те тези, които са измислили гейовете, защото се твърди, че първите били гърци. Само че те допринесоха тази мода да се върне. Да си гей е нещо като Олимпийските игри: изчезнали са през древността, а през двайсети век отново се появиха. Както и да е, не знам нищо за гейовете, предполагах само, че са нещастни и искат да се самоубият. А пък аз… Нищо не може да се каже за мен само като ме гледа човек, затова реших, че им е станало любопитно.

Нямах нищо против да говоря, защото нямаше нужда да им разказвам кой знае колко. Никой от тях нямаше да пожелае живота ми. Съмнявам се, че биха разбрали как съм търпяла толкова дълго. Хората се разстройват, когато стигна до проблема с тоалетната. Винаги в миналото, когато ми се е случвало да се оплаквам — когато ми е трябвала нова рецепта за антидепресантите например — винаги споменавам за тоалетната, че ми се налага да я чистя почти всеки ден. Странното е, че точно с това съм свикнала. Не мога, обаче, да приема мисълта, че животът ми е приключил, че е безсмислен, че е прекалено труден, че в него няма нито надежда, нито светлинка; а пък чистенето и дезинфекцирането не ме притесняват ни най-малко. Точно това кара лекарите да посягат към химикалките си без повече колебания и въпроси.

— А, ясно — обади се Джес, когато приключих. — Той е от тия безмозъчните. Не се отказвай. После само ще съжаляваш.

— Някои хора успяват да се справят — заговори Мартин.

— Кои са тези хора? — попита Джес.

— В предаването участваше една жена. Съпругът й бил в кома двайсет и пет години.

— И каква й е била наградата? Да участва в сутрешния блок ли?

— Не, просто ви казвам.

— И какво точно се опитваш да кажеш?

— Просто ви казвам, че има хора, които се справят.

— Да, ама не казваш защо, нали?

— Може би го е обичала.

Мартин, Джес и Джейджей говореха бързо. Бяха като герои от сериал, дрън-дрън-дрън. Приличаха ми на хора, които знаят какво да кажат. Никога не бих могла да се изкажа толкова бързо, не и по онова време. Тогава разбрах, че през последните двайсет и няколко години почти не съм разговаряла с хората. А пък човекът, с когото най-често разговарях, не можеше да ми отговори.

— Как може да го обича? — заяждаше се Джес. — Той е бил като дроб. Дори не е бил буден дроб. Един дроб в кома.

— Нямаше, обаче, да е дроб, ако не беше в кома, нали? — продължи Мартин.

— Аз обичам сина си — намесих се аз. Не исках да си мислят, че не го обичам.

— Да — кимна Мартин. — Разбира се, че го обичаш. Не искахме да намекнем нещо друго.

— Искаш ли да го убием вместо теб? — попита Джес. — Ще отида там тази вечер, само кажи. Преди да се самоубия. Нямам нищо против. Не ми дреме. Не че той има за какво да живее, нали? Ако можеше да говори, сигурно щеше да ми благодари, горкият нещастник.

Очите ми се напълниха със сълзи и Джейджей забеляза.

— Ти какво, да не би да си някоя ш… идиотка? — обърна се той към Джес. — Виж какво направи.

— Извинявай — обърна се към мене тя. — Беше просто едно хрумване.

Не плачех затова. Плачех, защото единственото ми желание на този свят, единственото, което щеше да ме накара да живея, бе смъртта на Мати. А след като знаех защо плача, ревнах още по-силно.

Мартин

Всички, мама им стара, знаят и най-малките подробности за мен, затова не виждах защо да се свивам и им го казах.

— Стига, мой човек — отвърна Джейджей по типично американския си дразнещ начин. Не ти трябва много време, за да започнеш да се дразниш от янките. Знам, че ни се водят приятели и така нататък, че там изпитват огромно уважение към успехите, за разлика от неблагодарните тъпаци в тази тъпа дребнава страна, но всички тези фамилиарни забележки направо ме скапват. Да го бяхте видели само. Все едно че се бе довлякъл тук на покрива, за да представи последния си филм. Никой не би предположил, че се мотка напред-назад по Аркуей, за да доставя пици.

— Просто искахме да чуем и твоята версия — обясни Джес.

— Няма такова нещо като „моята версия“. Държах се като пълен идиот и сега си плащам.

— Значи не искаш да се защитиш? Сега си сред приятели — настоя Джейджей.

— Тя ме наплю — напомних им аз. — Що за приятел е това?

— Не се дръж като малко дете — надигна глас Джес. — Приятелите ми все ме плюят. Никога не го приемам лично.

— А може би трябва. Може би точно това са искали да ти подскажат приятелите ти.

Джес изсумтя.

— Ако го приемах лично, нямаше да ми остане нито един приятел.

Оставихме думите й без отговор.

— Какво искате да ви кажа? Има ли нещо, което да не знаете?

— Всяка история си има две страни — продължи Джес. — Ние знаем само лошата страна.

— Не знаех, че тя е на петнайсет — започнах аз. — Каза ми, че е на осемнайсет. И изглеждаше на осемнайсет. Това е всичко. — Не можеше да се каже нищо по-хубаво от това.

— Значи, ако тя е била, да кажем, едни шест месеца по-голяма, ти нямаше да си тук?

— Да, нямаше. Защото нямаше да съм нарушил закона. Нямаше да има затвор. Нямаше да си загубя работата, жена ми нямаше да разбере…

— Значи е било просто лош късмет…

— Според мен и аз нося известна вина за това закононарушение. — Не е нужно да ви казвам, че това бе доста меко казано, но по онова време не знаех, че Джес е във вихъра си, когато се потопи в мъчителната очевидна истина.

— Само защото говориш като по учебник, не значи, че не си направил нищо лошо — продължи Джес.

— Нали точно това означава „вина“…

— Защото някои женени мъже нямаше да я изчукат независимо на колко години е била. Да не говорим, че ти имаш и деца, нали така?

— Да, имам.

— Значи не може и дума да става за лош късмет.

— Мама му стара! Защо, според теб, си клатех краката, седнал на оня перваз, глупачке? Прецаках всичко. Не си търся извинения. Толкова ми е тъпо, че искам да умра.

— Така и трябва да бъде.

— Благодаря. И да не забравя да ти благодаря, че започна това упражнение. Много ми помогна. Подейства ми като… балсам.

Последва нова обидна дума, нов противен поглед.

— Искам да попитам нещо — намеси се Джейджей.

— Давай.

— Защо е по-лесно да скочиш от високо, вместо да се изправиш пред стореното?

— Тъкмо по този начин се изправям срещу стореното.

— Хората непрекъснато чукат млади момичета и зарязват съпругите и децата си. Само че не скачат от разни небостъргачи, мой човек.

— Да, само че, както каза Джес, би трябвало.

— Така ли? Значи според теб всеки, който направи подобна грешка, е редно да умре ли? А стига бе! Това са пълни глупости — възкликна Джейджей.

Така ли мислех, наистина? Може и да беше така. Както някои от вас вероятно знаят, бях казал неща, публикувани в пресата, които намекваха точно за това. Това, разбира се, бе, преди да бъда развенчан и свален от пиедестала си. Бях призовавал за връщането на смъртната присъда например. Бях настоявал за оставки и кастрация, затвор и заклеймяване пред цялото общество, за какви ли не наказания. Може и да съм го мислел сериозно, когато съм твърдял, че мъж, който не може да си държи оная работа в гащите, трябва да бъде… Всъщност не мога да си спомня какво наказание ми се бе сторило подходящо за женкарите и мъжете, свикнали с изневерите. Ще трябва да погледна отново онази статия. Работата е там, че се придържах строго към всичко онова, за което говорех. След като не си бях държал оная работа в гащите, сега трябваше да скоча. Бях се превърнал в роб на собствената си логика. Това е цената, която ти се налага да платиш, след като си прекрачил линията, която сам си начертал.

— Не важи за всички грешки. Но тази определено не може да бъде подмината.

— Боже Господи! — извика Джейджей. — Прекалено строг си към себе си.

— Не е само това. Ами публичността. Ами унижението. Ами какво удоволствие достави на някои това унижение. Ами излъчването по кабела, дето са го гледали трима от хората, на които държа. Всичко. Аз… Просто няма накъде. Не се виждам нито напред, нито назад.

Всички мълчаха умислени около десет секунди.

— Точно така — каза Джес. — Сега е мой ред.

Джес

Хвърлих се с главата напред. Започнах направо. Казвам се Джес и съм на осемнайсет и да знаете, че съм тук, защото си имам семейни проблеми, с които няма да ви занимавам. Освен това се разделих с един. Час. Той ми дължи обяснение. Не ми каза и дума. Просто ме заряза. Ако, обаче, ми обясни, ще се почувствам по-добре, струва ми се, защото ми разби сърцето. Само че не мога да го открия. Бях на онова парти долу, защото се надявах да го видя, ама го нямаше. Затова се качих тук.

Мартин веднага се намеси по оня саркастичен начин, за да ми каже, че съм щяла да се самоубия, защото Час не се бил появил на партито. Не било за вярване.

Веднага му казах, че не съм казала подобно нещо и му обясних. След това той се съгласи, че съм се била качила, защото онзи ми дължал обяснение и попита дали било това.

Опитваше се да ме изкара някоя глупачка, а така не беше честно, защото всички можехме да се отнесем по този начин един към друг. Като например да се изхиля, че той бил тук, защото вече не го давали в сутрешния блок. Или пък да прихна, защото синът ми вегетирал, а аз не говоря с никого и се налага да му рина… Добре де, няма как да представиш Морийн като глупачка. Само че на мен ми се струваше, че сега не е моментът да се скапваме един друг. Не е никакъв проблем да скапеш някой, който и без това е нещастен, ако си достатъчно жесток.

Затова продължих да обяснявам, че не съм го казала така и че едно обяснение би ме спряло. Не бях казала, че това е причината да се кача тук, нали? Можехме да го закопчаем с белезници за парапета и така щяхме да го спрем. Само че той не се беше качил, защото не е имало кой да му щракне белезниците, нали така?

Тези думи го накараха да млъкне. Останах доволна.

Джейджей беше по-мил. Той разбираше, че искам да открия Час, затова си казах, че съм много тъпа и ми се прииска да не бях толкова гадна, защото той просто ми съчувстваше, а пък моментът си беше кофти работа. Само че той не обърна внимание на всички гадости, дето ги бях изтресла и ме попита къде е Час, а аз му казах, че не знам, че сигурно е хукнал на някое парти Господ знае къде. И така той ме попита защо не съм отишла да го потърся, вместо да върша дивотии тук горе, та трябваше да му обясня, че вече нямам сили, не ми е останала надежда и щом го признах, разбрах, че това е самата истина.

Не ви познавам. Единственото, което знам за вас, е, че четете всичко това. Представа нямам дали сте щастливи или не; дали сте млади или стари. Май се надявам да сте млади и нещастни. Ако сте стари и щастливи, представям си как се усмихвате, докато ги приказвам тези неща. Той ми разби сърцето. Помните човека, който ви е разбил сърцето, и ще си кажете, а, да, знам какво е. Само че самодоволните дъртофели няма дори да си го помислят. Може да си спомните, че сте имали някакво приятно чувство на тъга. Може да си спомните, че сте слушали музика или сте похапвали шоколад в стаята си, или сте се разхождали сами по Имбанкмънт[1], загърнати в дебело палто, самотни, но храбри. А помните ли, че след всяка хапка храна сте имали чувството, че откъсвате парче от себе си? Помните ли, че вкусът на червеното вино е бил като на взето от кенефа? Помните ли, че всяка нощ сте сънували как сте заедно, как той ви е говорил нежно и ви е докосвал, а на сутринта, когато се събудите, ви чака познатата чернилка? Помните ли как сте изписали инициалите му на ръката си с кухненския нож? Спомняте ли си колко близо сте стояли до релсите на влака в метрото? Не помните ли? Ами чупката тогава, мътните ви взели. Наврете си самодоволната усмивка в провисналите дърти задници.

[1] Имбанкмънт — улицата покрай северния бряг на Темза. — Бел.прев. ↑

Джейджей

Бях готов да се раздрънкам и да им изпея всичко, което бе станало — и с „Бит Йелоу“, и с Лизи, абе всичко. Нямаше нужда да ги лъжа. Май започна нещо да ми се драйфа, докато слушах останалите, защото имаха основание да са тук. Господи, всички разбират защо не си струва човек да живее като Морийн. А пък Мартин сам си беше изкопал гроба, но дори така срамът и унижението… Ако бях на негово място, едва ли щях да изтрая чак толкова дълго. Дори Джес беше толкова нещастна и съвсем смахната. Не че тези хора се състезаваха помежду си, въпреки че май имаше нещо такова, не знам как бихте го нарекли вие… заплюваха си територия, може би? Възможно е да се чувствах несигурен, защото Мартин бе препикал моята територия. Аз трябваше да съм засраменият и униженият, но моите срам и унижение бяха едно бледо подобие на неговите. Окошарили са го, защото спал с петнайсетгодишна, а пък и дрънкал много пред жълтата преса, а аз какво — момичето ми ме беше зарязало, а с групата ми бяхме наникъде. Шибана работа.

И въпреки това нямах намерение да лъжа, докато не стигнахме до името ми. Джес беше толкова агресивна и аз разбрах, че не ми стиска.

— Значи — започнах аз. — Добре, аз съм Джейджей и…

— Това пък откъде идва?

Хората винаги питат какво означават инициалите ми, но аз никога не им казвам, защото си мразя името. Той, баща ми, бил от онези самоуките и много уважавал Би Би Си, слушал непрекъснато международните емисии на къси вълни на голямото старо радио и много си падал по онзи пич, дето вечно водел разни предавания през шейсетте, някой си Джон Джулиъс Норуич, дали не беше лорд или нещо такова и написал един милион книги май за църкви или нещо такова. Та така. Джон скапан Джулиъс. Да не би да съм станал лорд или радиоводещ, или дори англичанин? Ами! А прекъснах ли училище, направих ли си група? И още как! Джон Джулиъс подходящо име ли е за човек, който е зарязал учението? Няма такова нещо! Джейджей, обаче е друга работа. Джейджей звучи яко.

— Това си е моя работа. Както и да е. Аз съм Джейджей и съм тук, защото…

— Аз ще разбера какво ти е името.

— Как?

— Ще дойда у вас и ще преровя всичко, за да намеря нещо, от което да разбера. Или паспорта ти, или спестовна книжка, все нещо ще има. А ако не намеря нищо, ще открадна нещо, по което много си падаш, и няма да ти го върна, докато не изпееш каквото трябва.

Боже Господи. Как го търпят другите това момиче?

— Предпочиташ да направиш това, вместо да ме наричаш с инициалите ли?

— А-ха. Разбира се. Обичам да знам всичко.

— Не те познавам много добре — намеси се Мартин. — Ако имаш проблеми със собственото си невежество, според мен би трябвало да има едно-две неща, които да са малко по-напред в списъка от името на Джейджей.

— Това пък какво трябва да значи?

— Ти знаеш ли кой е министър на финансите? Знаеш ли кой е написал „Моби Дик“?

— Не — отвърна Джес. — Не, разбира се. — Като че ли тия, дето ги знаят тези тъпотии, са много в ред. — Те, обаче, не са тайна, нали? Не обичам да не знам тайни. Това, другото, мога да го проверя когато реша, а аз не искам.

— След като той не иска да ни каже, значи не иска и точка. Твоите приятели Джейджей ли те наричат?

— А-ха.

— Значи става и ние така да те наричаме.

— За мен не става — сопна се Джес.

— Млъквай и го остави да говори — нареди Мартин.

Само че за мен моментът си бе отишъл. Говоря за момента на истината, ха-ха. Веднага разбрах, че няма да ме изслушат както трябва; усещах как от Джес и Мартин се излъчваше на вълни някаква враждебност. Тези вълни скапваха цялата работа.

Цяла минута ги гледах.

— Казвай — подкани ме Джес. — Да не би да забрави защо си решил да се самоубиваш, а?

— Не съм забравил, разбира се — отвърнах аз.

— Айде тогава, казвай, каквото ще казваш.

— Умирам — отвърнах аз.

Знаете ли, мислех си, че никога повече няма да ги видя. Бях убеден, че след малко ще си стиснем ръцете, ще си пожелаем щастливо… каквото там се пожелава, ще се затътрим обратно по стълбите или ще скочим от шибания покрив, в зависимост от настроението, характера, същността на проблема и така нататък. Дори не ми бе минавало през ум, че цялата тази работа ще стане банална като краставичките в Биг Мак.

— Не ми изглеждаш много добре — обади се веднага Джес. — Какво ти е? СПИН ли?

СПИН се връзваше. Всички знаеха, че може да си го носиш месеци наред; всички знаеха, че е неизлечим. И въпреки това… Двама приятели бяха починали от СПИН и с такова нещо шега не биваше. Ако имах СПИН, значи не ми се полагаше никакво чукане. Но пък — всичко това ми мина през ума за трийсет секунди, след като Джес изстреля въпроса си — коя неизлечима болест е по-подходяща? Левкемия? Вирусът „Ебола“? Нито едната от тях не ми прошепна: „Хайде, давай, мой човек, използвай ме. Аз съм болест убиец само на шега. Не съм достатъчно фатална и никой няма да се обиди.“

— Имам нещо на мозъка. Казва се ККР. — Това, разбира се, го взех от „Крийдънс Клиъруотър Ривайвъл“, една от най-любимите ми групи, която ми е давала страхотно вдъхновение. Нито един от тях не ми приличаше на върл фен на „Крийдънс“. Джес беше прекалено млада. За Морийн нямаше защо да се притеснявам, а пък Мартин щеше да се усъмни само ако му кажех, че умирам от неизлечима форма на АББА.

— Нещо като краниопатично коро… нещо си. — Много се гордеех с това „краниопатичното“, дето го измислих. „Коро“-то, не мога да си кривя душата, беше слаба работа.

— Има ли лек за това? — попита Морийн.

— Естествено — обади се Джес. — Има лек. Можеш да вземеш някое хапче. Просто него не можеш да го мръднеш. Ужас.

— Предполагат, че е от злоупотреба с наркотици. Наркотици и алкохол. Така че вината си е само моя.

— Значи сигурно се чувстваш като голям муньо — отбеляза Джес.

— Така е — казах аз. — Ако „муньо“ означава тъпанар.

— Да. Както и да е, ти печелиш.

Тези думи веднага потвърдиха подозрението ми, че ги е обзело желанието за надпревара.

— Наистина ли? — стана ми приятно.

— Ами да. Ти умираш. Мамка му. Да знаеш, че това е… Като купи, спатии или как там се казваше… Коз! Ти държиш козовете, мой човек.

— Аз бих казал, че да си болен от неизлечима болест ти носи точки само в тази игра — заяви Мартин. — А играта се казва „Най-големият нещастник“. Май никъде другаде не я играят.

— Колко ти остава? — промълви Джес.

— Не знам.

— Приблизително. Просто кажи горе-долу как смяташ.

— Млъквай, Джес — изсъска Мартин.

— Сега пък какво казах? Исках да съм наясно каква е работата.

— Не е нужно ние да изясняваме каквото и да е — заявих аз. — И сам мога да се справя.

— Не особено успешно — засече ме Джес.

— Нима? И това ми го казва момиче, което не може да преглътне, че са я зарязали?

Потънахме в злобно мълчание.

— И така — обади се Мартин. — Всичко е ясно.

— Сега какво? — попита Джес.

— Като начало си отиваме вкъщи — разпореди се Мартин.

— Как ли пък не. И защо да го правя?

— Защото ние ще те заведем насила.

— Ще се прибера при едно условие.

— Кажи.

— Първо ще ми помогнете да открия Час.

— Всички ли?

— Да. Иначе наистина ще се самоубия. А съм прекалено млада, за да го направя. Сам го каза.

— Като се замисля, вече не съм сигурен дали съм бил прав. Струваш ми се по-мъдра от останалите на твоите години. Сега вече ми е ясно.

— Значи няма проблем да скоча? — тя направи крачка към ръба на покрива.

— Върни се тук — настоях аз.

— Пет пари не давам, да знаеш — каза тя. — Или скачам, или отиваме да търсим Час. На мен ми е все едно.

Така и стана, защото й повярвахме. Може би други хора в някоя друга вечер нямаше да й повярват, но ние тримата не изпитахме съмнение нито за миг. Не че бяхме убедени, че е готова да се самоубие — просто останахме с впечатлението, че тя ще направи каквото си е наумила, когато е решила. Ако си бе навила на пръста да скочи от сградата, за да разбере какво е, щеше да скочи. След като ни стана ясно, въпросът беше дали на нас ни пука достатъчно.

— Ти нямаш нужда от нашата помощ — опитах се да я убедя аз. — Ние нямаме представа къде да търсим Час. Ти си единствената, която може да го открие.

— Да, ама когато съм сама, ставам нещо малко шантава. Чувствам се объркана. Затова се озовах тук горе.

— Какво ще кажете? — обърна се Мартин към нас двамата.

— Аз няма да ходя никъде. Не мърдам от този покрив и няма да си променя мнението.

— Добре. Няма да те насилваме.

— Защото те ще тръгнат да ме търсят.

— Кои са те?

— Хората от дома.

— И какво от това? — попита Джес. — Какво ще направят, ако не успеят да те открият?

— Ще тикнат Мати на някое ужасно място.

— Говорим за същия Мати, дето е увиснал като дроб ли? На него пука ли му къде е?

Морийн погледна безпомощно Мартин.

— Парите ли са проблемът? — попита Мартин. — Затова ли трябва да си мъртва до сутринта?

Джес изсумтя, но аз разбирах защо пита.

— Платила съм само за една нощ — обясни Морийн.

— А имаш ли пари за повече от една нощ?

— Да, разбира се.

Самата мисъл, че може да няма, я вкисна. Тя направо се скапа. Все едно.

— Тогава обади им се и им кажи, че ще остане два дена.

Морийн го погледна отново по онзи безпомощен начин.

— Защо?

— Защото така — сопна й се Джес. — За ’кво да продължаваме да се ебаваме тук горе?

Мартин изсумтя в подобие на смях.

— Не е ли така? — попита Джес.

— Аз поне не виждам причина — съгласи се Мартин. — Освен очевидната.

— А, това ли? — продължи Джес. — Забравете тази работа. Изпуснахме момента. Слушайте ме какво ви казвам. Трябва да си намерим друго занимание.

— Дори и да си права и да сме изпуснали момента — намесих се аз, — защо да трябва да правим каквото и да било заедно? Защо да не се приберем и да не седнем да гледаме телевизия?

— ’Щот се държа шантаво, когато съм сама. Нали вече ви казах.

— А на нас какво ни пука? Преди половин час дори не те познавахме. Пет пари не давам колко шантаво се държиш, когато си сама.

— Значи не се чувстваш обвързан с нас заради всичко, което преживяхме заедно.

— Не.

— Ще се почувстваш. Представям си как все още сме приятели, когато остареем.

Настъпи мълчание. Очевидно не всички споделяхме тази представа.

Морийн

Не ми стана приятно, че ме изкараха дребнава стисната беднячка. Тук не ставаше въпрос за пари. Имах нужда от една вечер, затова и платих за една вечер. След това щеше да се наложи да плаща някой друг, ала мен вече нямаше да ме има и нямаше да знам.

Те просто не разбираха, беше ми ясно, че не разбират. Да, знаеха, че съм нещастна. Само че не разбираха начина ми на мислене. Според тях, ако аз умра, Мати ще го тикнат в някой дом. Защо тогава просто не го оставя в такъв дом и не умра? Каква е разликата? Това просто показва, че не могат да ме разберат нито мен, нито Мати, нито отец Антъни, нито който и да е друг от църквата. Нито един от хората, които познавам, не мисли по този начин.

Тези хора, обаче, Мартин, Джейджей и Джес, те бяха напълно различни от познатите ми. Приличаха повече на хората, които ги даваха по телевизията, хората от сериала „Ийстендърс“[1] и разни предавания, в които хората знаят как да кажат направо това, което искат. Не намеквам, че са лоши. Просто са различни. Те не биха се притеснявали чак толкова за Мати, ако беше техен син. Просто не притежават моето чувство за дълг. Те не разчитат на църквата. Просто казват „Какво толкова?“ и спират дотук, може би са прави, но те не са аз и аз не знам как да им го кажа.

Те не са аз, а така ми се иска аз да съм като тях. Може би не точно като тях, защото и те не са кой знае колко щастливи. Искаше ми се да съм една от тези хора, от хората, които знаят какво да кажат, от хората, които си позволяват да кажат „Какво толкова“. Сега ми се струва, че имаш по-голям шанс да си живееш живота, ако заемеш такава позиция.

Така че аз нямах представа какво да отговоря, когато Мартин ме попита дали наистина искам да умра. Очевидният отговор беше: „Да, да, разбира се, че искам, глупако, нали затова се качих по тези безкрайни стълби, нали затова разправях на едно момче — мили Боже, мъж — който дори не може да ме чуе — всички онези неща за партито по случай Нова година, които си бях измислила.“ Има, обаче, още един отговор, нали? А този друг отговор е: „Не, разбира се, че не искам, глупако. Моля те, спри ме. Моля те, помогни ми. Моля те, превърни ме в човек, който иска да живее, в човек, на когото някои неща му липсват. Превърни ме в човек, който да каже, че има право на нещо повече от това.“ Не много повече; просто да се зарадва на нещо, което му е достатъчно, вместо да няма нищо. Защото тъкмо това бе причината, поради която се бях качила тук горе — нямаше нищо, което да ме спре.

— Кажи? — обърна се към мен Мартин. — Готова ли си да почакаш до утре вечер?

— Какво ще кажа на хората от дома?

— Имаш ли телефона им?

— Прекалено късно е да им звъним.

— Сигурно има дежурен. Дай ми номера. — Той измъкна от джоба си един от онези малки мобилни телефони и го включи. Телефонът веднага започна да звъни, той натисна едно копче и допря апарата до ухото си. Предполагам прослушваше оставено съобщение.

— Някой те обича — обади се Джес, а той не й обърна никакво внимание.

И адресът, и телефонът бяха записани на една малка бележка. Извадих я от джоба си, но не успях да я прочета в тъмното.

— Дай ми я — посегна Мартин.

Чувствах се неловко. Това си беше моята бележка, моето писмо, не исках никой да го чете, докато аз стоях отстрани и гледах, а и просто не знаех как да му го кажа, да не говорим, че преди да се усетя, Мартин се бе протегнал и го дръпна от ръката ми.

— Мили Боже! — възкликна той, когато видя. Усетих, че пламвам цялата. — Това прощалното ти писмо ли е?

— Яко! Прочети ни го — помоли Джес. — Моите са тъпи, но бас държа, че нейното е още по-тъпо.

— Твоите били тъпи, така ли? — попита Джейджей. — Това значи, че си ги писала със стотици?

— Непрекъснато ги пиша — призна Джес. Съобщи ни го доста весело. Момчетата я погледнаха, въпреки че не казаха и дума. Беше очевидно, че мислят.

— Какво? — попита Джес.

— Предполагам, че повечето от нас са написали такова писмо — отбеляза Мартин.

— Аз непрекъснато си меня мнението — каза Джес. — Няма лошо. Говорим за важно решение.

— Едно от най-важните — каза Мартин. — Определено е в челната десетка. — Той бе от хората, които понякога имаха вид, че се шегуват, въпреки че не се шегуваха, или обратното, че говорят сериозно, когато се шегуват.

— Както и да е. Нямам намерение да ви чета това писмо. — Взираше се, за да прочете цифрите и след това набра номера. Свърза се след секунди. Извини се, че звъни толкова късно, след това обясни, че било изникнало нещо и се налагало Мати да остане още един ден и точка. Каза всичко така, сякаш знаеше, че няма да задават нови въпроси. Ако аз се бях обадила, щях да започна с дълго и предълго обяснение защо се обаждам в четири сутринта, щях да съм го мислила месеци преди това, а те щяха да прозрат лъжата, аз щях да си призная и накрая щеше да се наложи на следващия ден да отида да прибера Мати няколко часа по-рано от уреченото време.

— Така — заяви Джейджей. — Значи с Морийн всичко е наред. Оставаш само ти, Мартин. Искаш ли да дойдеш с нас?

— Казвайте къде е този Час — изръмжа Мартин.

— Не знам — отвърна Джес. — Сигурно купонясва някъде. Всичко от това ли зависи? Къде е той.

— Да. Предпочитам да се самоубия, мама му…, отколкото да се лашкам в някое такси чак до Южен Лондон в четири сутринта — отсече Мартин.

— Той не познава никого в Южен Лондон — заяви Джес.

— Добре — отвърна Мартин. И щом го каза, веднага стана ясно, че вместо да се самоубиваме, щяхме да слезем от покрива и да тръгнем да търсим гаджето на Джес, или какъвто й беше. Планът не беше кой знае какво. Само че друг нямахме, затова трябваше всички да се постараем да го осъществим.

— Дай ми мобилния си да звънна тук-там — протегна ръка Джес.

Мартин й даде телефона и тя се отдалечи в другия край на покрива, за да не я чуваме, докато чакахме да ни каже къде ще ходим.

[1] Английски сапунен сериал от края на 80-те год. на XX век за ежедневието на жителите от Източен Лондон. — Бел.ред. ↑

Мартин

Знам какво си мислите, всички вие премъдри хора, които четете „Гардиън“, пазарувате в „Уотърстоун“ и бихте гледали сутрешния блок точно толкова, колкото бихте купили цигари на децата си. Сигурно си мислите, че този едва ли е говорил сериозно. Сигурно е искал някой фоторепортер от жълтата преса да улови зова му за помощ в кавички, за да може да пробута едно ексклузивно интервю като например „МОЯТ САМОУБИЙСТВЕН АД“ за вестник „Сън“. „ШАРП СЕ ИЗМЪКВА“. Приятели, напълно ви разбирам защо си го мислите. Качвам се по някаква стълба, гаврътвам малко уиски от плоското шише, докато си клатя краката, седнал на перваза, а след това някакво шантаво девойче ме кара да й помогна да намери бившето си гадже, хукнало на купон, затова свивам рамене и се повличам след нея. Това на самоубийство ли ви прилича?

Първо, искам да ви уведомя, че бях доста високо по скалата на психиатъра Арън Т. Бек за потенциалните самоубийци. Обзалагам се, че дори нямате представа, че такава скала съществува, нали? Напротив, има и ви казвам, че наковах примерно двайсет и една от общо трийсет точки — резултат, с който много се гордея, както сами виждате. Да, бях обмислял самоубийството повече от три часа, преди да пристъпя към него. Да, сигурен бях, че ще умра, дори да ми окажеха медицинска помощ: „Топърс“ е на петнайсет етажа, а се твърди, че всичко над десет етажа направо те размазва. Дори се подготвих за опита: стълба, резачка за тел и така нататък. Който стреля, улучва. Единствените въпроси, по които нямаше да събера максимума точки, бяха първите два. Тях Арън Т. Бек нарича изолация и подбиране на подходящия момент. „Да няма никой, когото виждате и чувате“ би ви спечелило необходимите точки, както и да се уверите, че „Чуждата намеса е малко вероятна“. Можете веднага да изразите несъгласие, защото съм избрал най-популярното за самоубийците място в Северен Лондон, при това в една от най-предпочитаните за тях нощи в годината, и да кажете, че „чуждата намеса“ е била почти сигурен фактор, аз веднага бих ви казал, че това са чисто и просто догадки. Просто догадки или нищо повече от заяждане, сами преценете кое.

Също така, ако не беше цялата тълпа, която се насъбра горе, днес нямаше да ме има, така че старият Бек, както изглежда, си е спечелил парите. Може и да не сме разчитали някой да ни спаси, но след като започнахме да се прескачаме, се появи общо желание — желание, породено единствено от чувството на неловкост — да зарежем идеята поне за тази нощ. Нито един от нас не слезе по стълбите убеден, че животът е красив и безценен. Ако не друго, то всички бяхме малко по-нещастни сега, отколкото, докато се качвахме, защото поне за момента все още не бяхме открили единственото разрешение за различните ни затруднения. На покрива ни бе обхванала някаква нервна възбуда. В продължение на два часа сякаш заживяхме в една независима страна, в която законите, които владеят улицата, тук не важаха. Въпреки че проблемите ни бяха довели горе, те също като киборгите убийци Далекси не бяха успели да се качат. И ето че сега се налагаше да слезем долу и да се сблъскаме отново със същите проблеми. Май нямахме друг избор, поне за момента. Въпреки че абсолютно нищо не ни свързваше, освен едно, тъкмо то бе достатъчно, за да ни накара да почувстваме, че няма друго — нито пари, нито класа, нито образование, нито възраст, нито културни интереси — което да си струва. Ние бяхме създали нация, колкото и неочаквано да бе това, само за два часа, и поне за момента искахме единствено да бъдем с новите си земляци. С Морийн бях разменил едва няколко думи, дори не знаех фамилното й име, а тя ме разбираше по-добре от съпругата ми през последните пет години от брака. Морийн знаеше, че съм нещастен заради мястото, на което се запознахме, а това означаваше, че е научила най-важното за мен. Синди винаги се чудеше и дивеше на всичко, което казвах или правех.

Щеше да се получи страхотно, ако се бях влюбил в Морийн, нали? Дори си представях заглавията по вестниците: „ПРЕОБРАЗЕНИЯТ ШАРП!“ Щеше да има приказки как старият „гнусляр“ е разбрал грешките си и е решил да се задоми с приятна по-възрастна жена домошарка, вместо да търчи след ученички и долнопробни актриси с импланти в гърдите. Да, точно така. Мечтайте си.

Джейджей

Докато Джес звънеше на всичките си познати, за да открие къде се е замъкнал оня тип Час, аз се бях подпрял на стената, гледах града през мрежата и се опитвах да си представя каква музика щях да слушам в този момент, ако имах уокмен или дискмен. Първото, което ми хрумна, беше „Abominable Snowman in the Market“ на Джонатан Ричман, може би защото песента беше сладникава и глупава и ми напомни за онова време от живота ми, когато бе точно така. След това започнах да си тананикам „In Between Days“ на „Кюър“, което бе малко по-смислено. Не беше днес, не беше и утре, не беше миналата година, нямаше да бъде и догодина и цялата тази работа с покрива се превръщаше в някакъв междинен унес, в който да прозрем, че все още не сме убедени накъде са се отправили безсмъртните ни души.

Джес прекара на телефона десет минути, докато изцеди източниците си на информация за Час и най-сетне се върна, за да каже, че най-вероятно той е на парти в Шордич. Слязохме пеша петнайсетте етажа, огласяни от звуци на течове и наситени със смрадта на опикано, а след това излязохме на улицата, разтреперани от студ, докато чакахме да се появи някое такси. Всички, освен Джес, мълчаха, но тя дрънкаше за всички. Разказа ни кой е организирал партито, кой ще бъде там.

— Ще бъдат всички познати на Теса.

— А, те ли? — попита Мартин.

— И Алфи ще бъде там, и Табита, и тайфата, дето ходят в събота. И Киселия Пийт, и останалите от графичния дизайн.

Мартин изпъшка; на Морийн започна да й прилошава.

Млад африканец, подкарал скапан стар форд, спря до нас. Свали прозореца и се наведе.

— Къде ще ходите?

— Шордич.

— Трийсет лири.

— Майната ти — надигна глас Джес.

— Млъквай — сряза я Мартин и се качи отпред. — Аз плащам — уточни той.

Останалите се качихме отзад.

— Честита Нова година — поздрави шофьорът.

Никой от нас не отговори.

— На парти ли? — попита шофьорът.

— Ти изобщо познаваш ли Киселия Пийт? — попита я Мартин. — Надяваме се да го видим. Ще падне голяма веселба.

— Веселба ли? — изсумтя Джес. — Как може да си такъв чекиджия? — Ако човек смята да се шегува с Джес и да иронизира, тогава е най-добре тя да бъде предупредена предварително.

Сигурно вече бе станало четири сутринта, но наоколо се мотаеха десетки хора, и в коли, и в таксита, и пеша. Всички бяха на групи. Понякога хората ни махаха. Джес махаше на всички.

— Ами ти? — обърна се Джес към шофьора. — Цялата нощ ли ще работиш? Или ще кривнеш за малко да обърнеш някое и друго?

— Работа toute la nuit — отвърна шофьорът. — Тоест цяла нощ.

— Кофти късмет — заяви Джес.

Шофьорът се засмя весело.

— Да. Кофти късмет.

— А госпожата няма ли нищо против?

— Моля?

— Госпожата. La femme. Тя няма ли нищо против? Не се ли оплаква, че работиш нощем?

— Не, не й пука. Вече не. Не и там, където се намира.

Всеки, наострил емоционалните си антени, щеше да усети, че настроението в таксито стана черно и мрачно. Всеки с някакъв опит в живота, щеше да разбере, че този човек има какво да разкаже, че историята му, каквато и да бе тя, едва ли щеше да ни докара по-весело настроение. Всеки, който имаше здрав разум, щеше да замълчи.

— Ясно — отвърна Джес. — Лоша жена, значи, а?

Аз се намръщих, сигурно и останалите. Голямата уста отново се раздрънка.

— Не е лоша. Мъртва. — Уточни го с безизразен глас, сякаш говореше за някакъв факт, сякаш в неговата професия „лош“ и „мъртъв“ са два различни адреса, които често се случва да объркват хората.

— А-ха.

— Да. Лоши мъже я убили. Убили нея, убили майка й, убили баща й.

— А-ха.

— Да. В моята страна.

— Ясно.

И точно тук Джес реши да млъкне: точно в момента, когато мълчанието й щеше да я изобличи. Пътувахме, всеки потънал в собствените си мисли. Готов съм да се обзаложа на един милион, че в мислите на всеки един от нас се въртеше въпросът: „Защо този не беше горе? Да не би да се е качил и да е слязъл като нас? Дали ще ни се присмее, ако му разкажем за бедите си? Как стана така, че той се оказа такъв… инат?“

Когато стигнахме, където се бяхме запътили, Мартин му даде щедър бакшиш, а човекът остана доволен и благодарен и ни нарече приятели. Бихме искали да сме му приятели, но той сигурно нямаше да остане с много високо мнение за нас, ако ни опознаеше.

Морийн не искаше да идва с нас, ала ние я поведохме по стълбите към апартамент, който бе най-точното подобие на нюйоркски мезонет. В Ню Йорк Сити щеше да струва цяло състояние, което означаваше, че в Лондон също ще бъде цяло състояние плюс трийсет процента. Все още беше пълно с народ, нищо че бе четири сутринта и беше бъкано с такива, дето не ги понасям: студенти изкуствоведи. Да, Джес вече ни бе предупредила, но въпреки това останах шокиран. Вълнени шапки, мустаци с липсващи части, разни нови татуировки, пластмасови обувки… Добре де, аз съм либерален човек и не исках Буш да избомби Ирак, обичам кльопачката, както и всички други, обаче тези типове ме плашат и направо ги ненавиждам, главно защото нямаше да харесат бандата ми. Когато свирехме в някой колежански град и се изправяхме пред такава сбирщина, знаех, че направо ще ни скапят. Тези хора не харесват истинската музика. Не харесват „Рамоунс“, нито пък „Темптейшънс“, или „Матс“; падат си по Ди Джей Блипи и тъпите му пискуни. Или пък се преструват, че са разни скапани гангстери и слушат хип-хоп за убийства и оръжие.

Така че не бях очарован от компанията. Притеснявах се, че ще се сбия и дори знаех защо може да има бой: щях да защитавам или Мартин, или Морийн от подигравките на разни скапаняци с катинарчета, или някоя жена с мустаци. Не стана така. Странното бе, че Мартин, облечен в костюм, с изкуствения си тен, а Морийн с шлифера и удобните обувки, се смесиха идеално с гостите. Изглеждаха толкова нормални, сякаш бяха попаднали точно където трябва. Мартин и зализаната му като за пред камера коса спокойно можеше да мине за някой от групата „Крафтверк“, а Морийн можеха да я вземат за доста смахнат вариант на Мо Тъкър от „Велвт Ъндърграунд“. Аз пък, с избелелите черни дънки, кожено яке и стара тениска с надпис „Житан“, бях като някакво изкопаемо.

Случи се само един инцидент, който ме накара да си кажа, че може и да се наложи да счупя носа на някого. Мартин си пиеше вино направо от бутилката, когато двама го зяпнаха.

— Мартин Шарп! Нали така, от сутрешния блок!

Намръщих се. Никога не се бях движил със знаменитост и не ми беше хрумвало, че да отидеш на парти с Мартин е все едно да отидеш на парти гол: дори тъпите студенти изкуствоведи го забелязаха. Само че тук ставаше нещо по-сложно. Те не просто го познаха.

— Да бе! Добро попадение! — обади се приятелят му.

— Ей, Шарпи!

Мартин им се усмихна любезно.

— Сигурно хората ти го казват непрекъснато — продължи единият.

— Какво?

— Нали знаеш. Ей, Шарпи, това-онова.

— Да — съгласи се Мартин. — Така е.

— Лоша работа, а. От всички хора в телевизията тебе те изкараха най-големия говньо.

Мартин сви рамене безгрижно и се обърна към мен.

— Добре ли си?

— Това е животът — отвърна той и ме погледна. Кой знае как бе успял да придаде нова дълбочина на изтърканото клише.

В същото време Морийн бе истински ужасена. Подскачаше всеки път, когато някой избухнеше в смях или изругаваше, или счупеше нещо. Наблюдаваше купонджиите така, като че ли пред нея бяха увеличени снимки на Даян Арбъс[1].

— Искаш ли нещо за пиене?

— Къде е Джес?

— Търси Час.

— След това ще си тръгнем ли?

— Разбира се.

— Добре. Никак не ми харесва тук.

— И на мен.

— Къде, според теб, ще отидем след това?

— Не знам.

— Ще отидем, обаче, заедно, нали?

— Май да. Нали така се разбрахме? Поне докато открием този тип.

— Дано да не го намерим — призна Морийн. — Поне известно време. Бих пила едно шери, ако има.

— Знаеш ли, май тук едва ли имат шери. Тези типове не са от хората, които пият шери.

— Ами бяло вино? Дали има?

Открих две пластмасови чашки и бутилка, в която беше останало малко.

— Наздраве.

— Наздраве.

— Всяка Нова година е все същото, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Нали знаеш. Топло бяло вино, кофти купон, пълен с разни боклуци. А си бях обещал тази година всичко да е различно.

— Къде беше по това време миналата година?

— На парти, вкъщи. С Лиза, бившата ми.

— Хубаво ли беше?

— Горе-долу. Ами ти?

— Вкъщи. С Мати.

— Ясно. Ами ти, преди година, мислила ли си…

— Да — побърза да отговори тя. — О, да.

— Ясно. — Не знаех какво друго да кажа, затова продължихме да отпиваме от чашите и да наблюдаваме скапаняците.

[1] Даян Арбъс — известна американска фотографка. — Бел.ред. ↑

Морийн

Не е възможно да е хигиенично да живееш в апартамент без стаи. Дори хората, които живеят в ателиета, обикновено си имат баня с врати, стени и прозорец. Мястото, където се провеждаше партито, нямаше дори това. Приличаше на тоалетната на някоя гара, с тази разлика, че нямаше писоар за мъжете. Някаква малка стена отделяше банята и тоалетната от останалата част, така че дори да ми се доходеше, не можех да направя нищо; всеки можеше да заобиколи стената и да види какво правя. Не е нужно да изтъквам колко е нечисто така. Майка казваше, че лошата миризма е както микробите; значи този, на когото беше апартаментът, имаше микроби навсякъде. Не че някой би използвал тоалетната. Когато отидох, за да я намеря, заварих някой коленичил на пода да души капака. Нямам представа защо му трябва на човек да души капака (докато друг гледа! Представяте ли си?). Предполагам, че хората си имат различни извращения. Нещо подобно очаквах, когато влязохме на партито, чух шума и видях що за хора са се събрали тук. Ако някой ме бе попитал какво мисля, че правят тези хора в тоалетната, веднага бих отговорила, че ще душат капака.

Когато се върнах, Джес бе обляна в сълзи, а другите ни бяха оставили малко пространство. Някакво момче й било казало, че Час си е тръгнал, при това с някоя, с която се запознал тук, някакво момиче. Джес искаше да отидем в дома на момичето, а Джейджей се опитваше да я убеди, че идеята не е много добра.

— Всичко е наред — отвърна Джес. — Аз я познавам. Сигурно е станало недоразумение. Сигурно не знае за нас с Час.

— Ами ако все пак е знаела? — попита Джейджей.

— Ами… — започна Джес. — Тогава не мога да оставя нещата просто така, нали?

— Това пък какво трябва да означава?

— Няма да я убия. Не съм чак такава откачалка. Но ще се наложи да я смачкам. Може би да я поразпоря малко.

Когато Франк прекрати годежа ни, мислех, че никога няма да го преживея. Съжалявах и него почти колкото и себе си, защото не му беше лесно. Седяхме в „Амблър Армс“, само че вече името е друго, бяхме в един ъгъл до ротативката, когато собственикът приближи до масата ни и помоли Франк да ме отведе вкъщи, защото никой не искал да се приближи, докато съм се сополивела така, а вечерите, когато нямало много народ, изкарвали доста от ротативката.

Тогава за малко не свърших със себе си — сериозно се бях замислила. След това си казах, че нещата може и да се оправят. Представяте ли си колко неприятности щях да си спестя, ако го бях направила? Щях да убия и двама ни, и мен, и Мати, но тогава не знаех тези неща.

Не обърнах внимание на глупостите на Джес, че щяла да разпори хората. Наговорих големи глупости, когато двамата с Франк скъсахме; разказвах на хората, че на Франк му се е наложило да се премести, че имал умствено увреждане, че бил пияница и ме биел. Това не беше истина, Франк бе мил човек и единственото му престъпление беше, че не ме обичаше достатъчно, а тъй като това не беше кой знае какво престъпление, трябваше да измисля нещо по-значително.

— Бяхте ли сгодени? — обърнах се аз към Джес, а след това ми се прииска да не си бях отваряла устата.

— Сгодени ли? — писна Джес. — Сгодени? Това пък какво е? Гордост и ш… предразсъдъци? „Ооо, господин Дарси Гнуслярси. Позволете да изтъкна истината!“ „Но, разбира се, госпожице Тъпанарова, за мен ще бъде истинско удоволствие“. — Тя каза всичко това с доста особен глас, но вие, предполагам, и сами се сетихте.

— Хората все още се сгодяват — намеси се Мартин. — Въпросът не беше глупав.

— Какви са тия хора, дето се сгодяват?

— Аз бях сгодена — отвърнах аз. Казах го тихо, защото се страхувах от нея, затова тя ме накара да повторя.

— Била си сгодена? Наистина ли? Само че кои от нормалните живи хора се сгодяват? Не ме интересуват тия, дето са живи още от Адамово време. Не ме интересува мнението на хора с обувки и шлифери и тям подобни. — Искаше ми се да я попитам тя какво друго бе обула, ако не обувки, но вече си бях научила урока.

— Както и да е, а ти, мама му с…, за кого беше сгодена?

Не исках да продължаваме по този начин. Не беше честно да се случват подобни неща, когато се опитваш да помогнеш.

— Ти изчука ли го? Обзалагам се, че си го направила. Той изкефи ли се? Кучешката ли го направихте? Така не му се е налагало да те гледа.

Тогава Мартин я сграбчи и я извлече на улицата.

Джес

Когато Мартин ме измъкна на улицата, направих това, което се прави, когато ставаш нов човек. То е нещо, което мога да направя, когато ми се прииска. Не е ли така с всички, когато изгубят контрол? Нали се сещате, казвате си, добре де, аз съм учен човек и след това отиваш в библиотеката, избираш си книги и ги разнасяш известно време. Или добре, аз съм наркоманче и почваш да пушиш трева. Все едно какво. Така се чувстваш различен. Ако вземеш назаем дрехите на някой или интересите, или това, което е казал, тогава можеш поне за малко да си починеш от себе си.

Сега бе моментът да се почувствам различно. Представа нямам защо ги наговорих всичките тези неща на Морийн. Представа нямам защо казвам половината от нещата, които дрънкам. Знам само, че бях прекрачила чертата, но просто не можах да се спра. Ядосвам се и тогава все едно, че съм болна. Бълвам и продължавам да бълвам, докато не усетя, че съм вече празна. Добре че Мартин ме изтегли навън. Някой трябваше да ме спре. Често се налага някой да ме спира. Затова си казах: от този момент ще стана каквато бях едно време. Зарекох се да не ругая, ха-ха, да не плюя. Зарекох се да не питам безобидни дъртофелки, които са почти девствени, дали са се чукали кучешката.

Мартин не ми спести нищо. Каза ми, че съм мръсница, че съм идиотка и ме попита какво ми е направила Морийн. А аз само отговарях „Да, сър“ и „Не, сър“, „Много се извинявам, сър“ и стоях с поглед, забоден в тротоара, не го поглеждах, за да му покажа колко искрено съжалявам. След това направих реверанс, което ми се стори подходящо. А той попита каква била тази дивотия. Защо били всички тези „Да, сър“ и „Не, сър“? Затова му казах, че аз съм престанала да бъда аз, че никой повече няма да види старата аз, а той не знаеше какво да отговори. Не исках да им писне от мен. На хората им писва от мен, поне така съм забелязала. Например на Час му писна от мен. А това повече не биваше да се случва, защото щях да остана сам-сама. С Час май всичко беше прекалено. Аз му се натисках повече, отколкото трябва и той се уплаши. Това определено беше грешка. Само че атмосферата там… Добре де, някои неща са странни и въздействащи и нали разбирате, ама единствено защото цялата тази работа е странна и въздействаща, не значи че и аз трябва да се държа странно и да не отстъпвам. Държанието ми беше неприлично, както би казала Джен. Трябваше да изчакам, докато излезем навън и разгледаме всички картини, преди да започна да крякам.

Май и на Джен й писна от мен.

Ами онази работа в киното, дето като си мисля за нея сега, май е била последната капка. И тогава държанието ми беше неприлично. Може би държанието ми не беше точно неприлично, защото разговорът все някога трябваше да се проведе, обаче мястото (кино „Одеон“) не беше подходящо, както и времето (по средата на филма), нито пък гласът ми (висок и креслив). Едно от нещата, които Час каза тази вечер, бе, че не съм достатъчно зряла, за да стана майка и сега виждам, че сама му го доказах, като се разкряках по средата на „Мулен Руж“, че искам дете.

Както и да е. Мартин ми чете конско известно време, а след това просто млъкна и се сви, все едно че бе спукан балон.

— Какво има, любезни господине — попитах аз, а той разтърси глава и аз нищо не разбрах. Знаех само, че е четири сутринта и бяхме пред врата, където се вихреше купон с хора, които той не познаваше и крещеше на момиче, което също не познаваше и с което се бе срещнал едва два часа, след като се бе качил на покрив с намерението да се самоубие. А, да, жена му и децата му го мразеха. Ако случаят беше друг, щях да кажа, че той ненадейно е загубил волята си за живот. Приближих се и поставих ръка на рамото му, а той ме погледна така, сякаш бях човек, а не някоя досадница и като че ли в този миг нещо ни свърза — не някой романтичен момент като по филмите (де такъв късмет), а момент, в който ни сближаваше разбирателство. След това ни прекъснаха и моментът отлетя.

Джейджей

Искам да ви разкажа за старата си банда — защото съм започнал да мисля за момчетата като за новата. Бяхме четирима и се наричахме „Биг Йелоу“[1]. В началото бяхме „Биг Пинк“[2] заради първия албум, но пък всички решиха, че сме гейове, затова променихме цветовете. Двамата с Еди създадохме бандата още в гимназията, пишехме песните заедно и бяхме като братя чак до деня, когато престана да бъде така. Били беше барабанист, а Джеси бе басист и… по дяволите, едва ли ви пука, нали? Важното е да знаете следното: между нас имаше нещо, което при другите го няма. Може да е съществувало и при други преди моето време — „Ролинг Стоунс“, „Клаш“, „Ху“. Само че аз не познавах такива, при които да съществува. Иска ми се да бяхте присъствали на някое от нашите представления, защото тогава щяхте да разберете, че не ви бъзикам, но сега ще трябва да приемете думите ми: в добрите си дни направо взривявахме публиката и ги оставяхме без дъх. Албумите ни все още ме кефят, но хората помнеха шоуто. Някои банди просто излизат, свирят и пеят малко по-високо и по-бързо, обаче ние бяхме намерили начин да сме различни, умеехме и да забързаме, и да забавим крачка. Свирехме кавъри на парчета, по които си падахме, заради които хората ни харесваха и идваха да ни слушат, така че нашите концерти означаваха нещо за хората по начин, по който големите шоу програми не успяват да въздействат. Когато „Биг Йелоу“ свиреше на живо, бе като служба по случай Петдесетница: вместо аплодисменти, свиркане и викове, имаше сълзи; зрителите стискаха зъби и ни благославяха. Ние спасявахме душите им. Ако обичате рокендрол, всичко от рокендрола: още от Елвис през Джеймс Браун чак до „Уайт Страйпс“, значи с удоволствие бихте зарязали работата си, за да дойдете и да слушате музиката ни, докато ви окапят ушите. Тези концерти бяха смисълът на живота ми и сега вече знам, че това не е празна метафора.

Иска ми се да се заблуждавах. Честно. Щеше да ми помогне. Само че в уебсайта ни имаше табло за бележки и от време на време ги четях и виждах, че хората изпитват същото като нас. Преглеждах и таблата на други и виждах, че нямат фенове като нашите. Всички имат фенове, които харесват работата им, иначе нямаше да са фенове, нали така? Само че като четях таблата на другите, разбирах, че хората си тръгват след нашите концерти, обзети от специално чувство. И ние го усещахме, и те го усещаха. Просто не бяха достатъчно, струва ми се. Както и да е.

На Морийн й прилоша, след като Джес я нападна, и човек не може да я вини. Господи! И аз трябваше да поседна, ако Джес ми се нахвърлеше по този начин, да не говорим, че нямаше да си намеря място. Отведох я навън, на малката тераса на покрива, до която май не достигаше слънце по никое време на деня и годината, но пък имаше пластмасова маса и скара, както си му е редът. Тези малки скари ги има из цяла Англия, нали? За мен те представляват победата на надеждата над обстоятелствата, защото само можеш да се взираш към тях през противния дъжд. Още двама седяха на масата, но щом видяха, че Морийн не се чувства добре, станаха и влязоха вътре, а ние седнахме. Предложих й чаша вода, но тя не искаше нищо, затова просто поседяхме известно време. След това и двамата чухме някакъв съскащ звук, който се разнасяше от сенките до скарата в далечния ъгъл и решихме, че има мъж. Беше млад, с дълга коса и мизерни мустачки, свил се в тъмното, докато се опитваше да привлече вниманието ни.

— Извинете — прошепна той, колкото високо смееше да ни заговори.

— Ако искате да говорите с нас, елате тук.

— Не мога да изляза на светло.

— Какво ще стане, ако излезете?

— Една откачалка може да се опита да ме убие.

— Тук сме само ние с Морийн.

— Тази откачалка е навсякъде.

— Също като Господ — отбелязах аз.

Приближих се към другия край на терасата и приклекнах до него.

— С какво мога да ви помогна?

— Вие американец ли сте?

— Да.

— А, привет-мривет, мой човек. — Ако ви кажа, че това го развесели, значи ще ви стане ясно всичко за Час. — Слушай, може ли да се върнеш вътре на партито и да провериш дали откачалката си е отишла?

— Той как изглежда?

— Тя е. Знам, знам, но е много страшна. Един приятел я видя и ми каза да се скрия тук, докато си тръгне. Веднъж съм излизал с нея. Не говоря за едно време. Излизали сме един-единствен път. Аз, обаче, прекратих тая работа, защото тя не е с всичкия си и…

Направо върхът.

— Ти си Час, нали?

— Ти откъде знаеш?

— Аз съм приятел на Джес.

Боже, да знаете само как ми се иска да бяхте видели изражението му. Той скочи и започна да се озърта за начин да се прехвърли от другата страна на стената. Дори в един момент ми се стори, че ще се опита да се изкатери по нея като катерица.

— Мамка му! — възкликна той. — Мамицата му. Много се извинявам. По дяволите. Ще ми помогнете ли да се прехвърля?

— Не. Искам да дойдеш и да поговориш с нея. Тя прекара доста тежка вечер и може би един разговор ще й помогне да се успокои.

Час се разсмя. Смехът му прозвуча глух и отчаян като на човек, който знаеше, че когато дойде време Джес да бъде успокоявана, няколко успокоителни като за слон, щяха да са много по-подходящи.

— Ти знаеш ли, че не съм правил секс от онази вечер, в която излязохме?

— Не, Час, не знам. Откъде мога да знам? Къде бих могъл да го прочета?

— Толкова ме беше страх. Не мога да допусна същата грешка отново. Не мога да позволя някоя друга да ми се разкрещи насред кино. Да ти кажа, нямам нищо против никога повече да не правя секс. Така е по-добре. На двайсет и две съм. А и когато станеш на шейсет, вече не ти се иска, нали? Това са едни нищо и никакви четирийсет години. Дори по-малко. Ще ги преживея някак. Жените са маниачки, мой човек.

— Не мисли такива простотии, мой човек. Просто си извадил лош късмет.

Казах го, защото знаех, че така е правилно, не защото моят опит ми говореше нещо друго. Не беше лъжа, че жените са тъпи маниачки, разбира се, поне тези, с които бях спал аз, и тези, с които беше спал Час.

— Виж, ако дойдеш отвън, за да поговорите, какво може да бъде най-лошото, което ще се случи?

— Тя два пъти се опита да ме убие и заради нея веднъж ме арестуваха. Освен това ми е забранено да влизам в три кръчми, в две галерии и в едно кино. Да не говорим, че получих официално предупреждение…

— Добре, добре. Значи казваш, че най-лошото, което може да ти се случи, е да умреш от мъчителна насилствена смърт. А пък аз ще ти кажа, приятелю, че е по-добре да умреш като мъж, отколкото да се криеш под скарата като някой плъх.

Морийн се беше изправила и се приближи до нас в тъмния ъгъл със скарата.

— Ако бях на мястото на Джес, щях да се опитам да ви убия — заяви тихо тя, толкова тихо, че бе трудно да се долови силата на срамежливо изречените думи.

— Точно така. Бедите те дебнат накъдето и да се обърнеш.

— Тая пък коя е?

— Аз съм Морийн — представи се Морийн. — Защо се измъкваш?

— От какво се измъквам? Не съм направил нищо.

— Не каза ли, че си правил секс с нея? — попита Морийн. — А, може би не го каза с толкова много думи. Каза, че веднъж сте правили секс. Та затова си помислих, че сте спали заедно.

— Да, правихме секс един-единствен път. Само че тогава не знаех, че е такава шибана маниачка.

— Значи щом разбереш, че горкото момиче е объркано и уязвимо, веднага си плюеш на петите.

— Трябваше да си плюя на петите. Тя ме преследваше. В повечето случаи с нож в ръка.

— И защо те е преследвала?

— Това пък защо? Да не би да ти влиза в работата?

— Не ми е приятно да виждам хората разстроени.

Час нямаше откъде да знае, че подобен разговор няма да се отрази добре на никого от нашата компания, четворката от „Топърс“. Спокойно можехме да се наречем Кралете и Кралиците на хаоса. Час се беше отказал от секса, докато ние се опитвахме да решим дали да се откажем от скапания живот.

— Трябва да поговориш с нея — продължи Морийн.

— Я чупката — озъби се Час. И след това, прас! Морийн му прасна един с всички сили.

Не мога да ви кажа колко пъти съм наблюдавал Еди да удря някого на парти или след концерт. Той сигурно ще ви каже същото и за мен, въпреки че както помня нещата, аз бях Миротворецът и само от време на време изпадах в бяс, докато той беше Войната и само от време на време имаше проблясъци на спокойствие и яснота. А пък Морийн бе дребна възрастна жена и като я видях как замахна, всичко си дойде на мястото.

Това е най-важното за Морийн: тя бе много по-смела от мен. Тя бе живяла, за да разбере какво е никога да не изживее живота, който бе искала. Не знаех какъв живот е искала, но сигурно и тя бе имала планове, както и всички други, а когато Мати се е появил, изчакала двайсет години, за да разбере дали ще може да разчита на нещо, но нещата не са се променили. В удара й бяха вложени много чувства и аз си представих как бих праснал някой, когато стигнех нейната възраст. Тъкмо това бе една от причините да не достигам нейната възраст.

[1] Yellow (англ.) — жълто. — Бел.прев. ↑

[2] Pink (англ.) — розово. — Бел.прев. ↑

Морийн

Франк е бащата на Мати. Хората може и да не го разберат веднага, но за мен е ясно. Имала съм полов акт само с един мъж, при това един-единствен път и през този един-единствен път бе създаден Мати. Какви са шансовете, а? Едно на милион? Едно на десет милиона? Не знам. Дори да е едно на десет милиона, това означава, че има и други жени като мен по света. Не мислите за това, когато се каже един на десет милиона. Не си казвате, че това са много хора.

С годините разбрах, че сме много по-малко защитени от лошия късмет, отколкото си представяме. Въпреки че не изглежда справедливо да опиташ полов акт един-единствен път и да се окажеш с дете, което не може нито да говори, нито да ходи, нито дори да те познава… Е, няма защо да споменаваме за справедливост тук, нали? Достатъчно е веднъж само да легнеш с мъж, за да се роди дете, просто едно дете. Няма закони, според които можеш да имаш дете като Мати единствено ако си женен или ако имаш още много други деца, или ако си спала с най-различни мъже. Такива закони няма, въпреки че според мен и според вас би трябвало да има. А след като вече родиш дете като Мати, си казваш: „Точно така! Това е лошият ми късмет, целият ми живот си отива заради този вързоп.“ Само че аз не съм сигурна дали късметът действа по този начин. Мати няма да ми помогне да не хвана рак на гърдата, нито пък ще спре негодниците да ме ограбят. Мислите си, че би трябвало, но той не може. От една страна съм доволна, че никога не родих друго дете, нормално дете. Просто имах нужда от гаранция от Господ, а той не можеше да ми я даде.

Както и да е, аз съм католичка, затова не вярвам на късмета, по-скоро вярвам в наказанието. Много ни бива да вярваме в наказанието; в това отношение сме най-добрите. Съгрешавала съм пред църквата и цената, която плащам, е Мати. Може и да ви се струва доста висока цена, но това означава, че греховете ми са били значителни, нали така? Така че от една страна не е за чудене, че съм в това положение. Дълго време бях дори благодарна, защото имах чувството, че ще успея да изкупя греховете си още тук на земята, а след това не ме чакаше нищо лошо. Сега вече не съм толкова сигурна. Ако цената, която трябва да се плати за греха, е толкова висока, че ти се приисква да се самоубиеш, като по този начин извършиш още по-тежък грях, значи някой нещо е объркал в сметките. Някой надписва.

Никога досега не бях удряла човек, никога, през целия си живот, въпреки че много пъти ми се е искало. Само че тази нощ бе различна. Бях в някакъв застой, някъде между живота и смъртта и ми се струваше, че няма значение какво правя, докато не се кача отново на покрива на „Топърс“. За пръв път разбирах, че съм във ваканция от самата себе си. Прииска ми се да го ударя отново просто защото можех да го направя, но се въздържах. Един път беше достатъчно: Час се строполи долу — по-скоро от шок, струва ми се, отколкото от силата на удара ми, защото аз не съм силна — след това се отпусна на колене и длани и главата му увисна между ръцете.

— Съжалявам — каза Час.

— За какво? — попита го Джейджей.

— Не съм сигурен — отвърна той. — За всичко.

— Едно време имах приятел като теб — признах аз.

— Съжалявам — повтори той.

— Боли. Ужасно е да имаш сношение с някого и след това да изчезнеш.

— Сега вече ми е ясно.

— Наистина ли?

— Струва ми се, че да.

— От там долу не виждаш нищо — обади се Джейджей. — Защо не станеш?

— Не искам да ме удари отново.

— Значи няма да сбъркам, ако кажа, че не си най-смелият мъж на този свят? — попита го Джейджей.

— Има различни начини да проявиш смелост — отвърна Час. — Ако се опитваш да ми кажеш, че ме няма във физическата сила… да, така е. Дори никак, струва ми се.

— Знаеш ли, Час, мисля, че за това се иска смелост: да покажеш, че се страхуваш от една такава дребничка дама като Морийн. Уважавам честността ти, мой човек. Нали няма да го удряш повече, Морийн?

Обещах да не го правя и Час се изправи. Чувството бе странно, да наблюдаваш как един мъж прави нещо заради теб.

— Не си струва да се криеш зад скарите на хората, нали? — попита го Джейджей.

— Не, но не виждам друга възможност.

— Какво ще кажеш да поговориш с Джес?

— А, не. Предпочитам да си остана тук навън. Сериозно ви говоря. Вече дори си мисля да се преместя.

— Къде, в някой заден двор ли ще бъде следващият път? Може би на място, където има трева?

— Не — отвърна Час. — В Манчестър.

— Слушай — подхвана го Джейджей. — Знам, че тя е страшничка. Затова трябва да поговориш с нея. Ние ще сме с вас. Няма проблем. Поне помисли. Не предпочиташ ли да стане така, вместо да се местиш в нов град?

— Не знам какво да кажа.

— Може да измислим нещо. Заедно. Начин да се отървеш от нея.

— Какъв начин?

— Сигурен съм, че ще се ожени за теб, ако й предложиш.

— А, не, виж, това е…

— Просто се шегувах, Час. Спокойно, мой човек.

— Сега не е време за шеги. Толкова е потискащо.

— Потискащо и още как. И Джес, и местенето в Манчестър, и да се завираш под скарата, да не говорим за двете кули в Ню Йорк и изобщо всичко.

— Ами, да.

Джейджей поклати глава.

— Добре. Та какво ще й кажеш, за да се измъкнеш от тази ш… каша?

И така Джейджей му предложи някои неща, сякаш беше актьор, а ние участвахме в сапунен сериал.

Мартин

От време на време се заемам с нещо в духа на „направи си сам“. Сам боядисвах стаите на момичетата, рисувах и всичко, каквото трябваше. (Да, истина е, че имаше екип от телевизията, който снимаше, а продуцентите плащаха до последната капка боя, но това си беше постижение.) Както и да е, ако сте ентусиаст, тогава знаете, че понякога се натъквате на дупка, която е прекалено голяма, за да я запълните с гипс, особено ако се случи в банята. В такива моменти мърлявият аматьорски начин е да натикате в дупката каквото ви е подръка — клечки от кибрит, парченца гъба, абе каквото ви попадне. Точно такава бе функцията на Час тази вечер: той бе гъбата, с която трябваше да запълним зейналата дупка. Тази работа между Джес и Час беше абсурдна, разбира се, пълно разхищение и на време, и на енергия, банално и напълно прозрачно представление. Само че то ни привлече вниманието, накара ни да слезем от покрива и дори, докато слушах тъпата му реч, разбирах по какъв начин е ценна. Освен това ми беше ясно, че ще имаме нужда от още много парчета гъба за следващите седмици и месеци. Може би тъкмо от това се нуждаем независимо дали сме склонни да се самоубием или не. Възможно е животът да се окаже прекалено дълбока дупка, за да бъде запълнена с гипс, така че щеше да ни е необходимо всичко, до което успеехме да се доберем — шкурки, рендосвачки, петнайсетгодишни, все едно какво — за да запълним дупката.

— Здрасти, Джес — заговори Час, когато излезе от партито навън на улицата. Стараеше се да говори весело, приятелски и небрежно, сякаш се надяваше да се натъкне на Джес по някое време, но нямаше желание да провежда този разговор и му личеше. Трудно е да се правиш на весел, когато си прекалено уплашен, за да срещнеш погледа на някого. Напомняше ми за някой дребен гангстер, от ония по филмите, хванат да краде от местния кръстник, разкрит в момент, когато вече няма на какво да разчита и затова се опитва да събере последни силици, за да си спаси кожата.

— Защо не искаш да говориш с мен?

— Да. Така е. Знаех, че ще искаш да разбереш. И аз мислих по този въпрос. Всъщност много мислих, защото, знаеш ли, то… Не ми беше лесно. Това бе слабост. Проява на слабост.

— Не се престаравай, мой човек — предупреди го Джейджей. Никой не се преструваше, че това ще бъде един най-обикновен разговор.

— Няма. Правилно. И така… Първо, искам да се извиня и да ти обещая, че повече няма да се повтори. Второ, намирам те за много привлекателна, интересна си за компания и…

Този път Джейджей се покашля, без да се крие.

— Ами това е. Аз съм виновен, не ти. — Той се намръщи. — Извинявай. Извинявай. Не си виновна ти, вината е изцяло моя.

В този момент, докато се опитваше да си спомни репликите, срещна погледа ми.

— Я! Приличаш на онзи чекиджия от телевизията. Мартин нещо си.

— Той е — уточни Джес.

— Ти пък откъде го познаваш?

— Дълга история — отвърнах аз.

— Допреди малко бяхме заедно на покрива на „Топърс“. Щяхме да скачаме — обясни Джес и така набързо съкрати дългата история, но поне не спомена някои от най-пикантните подробности.

Час преглътна с видимо усилие чутото, точно както змия преглъща яйце: виждаше се как бавно информацията пълзеше към мозъка му. Сигурен съм, че Час имаше доста положителни страни като човек, но бързият интелигентен ум определено не бе сред тях.

— Заради онова момиче, дето го изчука ли? Сигурно жена ти и децата са те изхвърлили, нали? — попита най-сетне той.

— Защо не попиташ Джес защо искаше да скочи? Не е ли това по-важното?

— Млъквай — сопна се Джес. — Това е личен въпрос.

— А моите проблеми не са ли?

— Не — отсече тя. — Вече не. Всички знаят какви са.

— Каква е Пени Чеймбърс? В живота?

— За това ли дойдохме да говорим, Час? — попита тихо Джейджей.

— Не. Така беше. Извинявайте. Просто се разсеях, защото видях човек от телевизията.

— Искаш ли да си тръгна?

— Не — побърза да отвърне Джес. — Искам да останеш.

— Не бих предположил, че си негов тип — реши Час. — Прекалено стар е. Освен това е нещастен скапаняк. — Той се изхили, след това се огледа в очакване някой друг да сподели смеха му, само че на никого от нас — би трябвало да кажа на никого от тях, защото едва ли Час очакваше тъкмо аз да се смея на възрастта си или на факта, че съм нещастен скапаняк — не му беше смешно.

— Да, така е. Нали така?

И най-неочаквано стана така, че ние се оказахме много по-сериозни от него, при това във всяко едно отношение.

Дори Джес забеляза.

— Ти си излишен боклук — гракна тя. — Цялата тази работа няма нищо общо с теб. Мама ти стара, разкарай се. — След това го ритна: старомоден ритник в най-месестата част на задника, все едно че и двамата бяха герои от анимационен филм.

Това беше краят на Час.

Джес

Когато ти е тъжно, ама наистина много тъжно, толкова тъжно, че си готов да се качиш на покрива на „Топърс“, единственото ти желание е да си с хора, които също са тъжни. До тази вечер не го знаех, но ето че се осъзнах само като гледах лицето на Час. По него нямаше нищо. Това бе просто лицето на едно двайсет и две годишно момче, което не бе постигнало нищо, освен може би да глътне някое и друго Екстази; което не мислеше за нищо, освен откъде да си докара някое и друго Екстази; което не чувстваше нищо, освен онова, което се изписваше по лицето му. Издаваха го очите му: когато пусна тъпата си шега за Мартин и очакваше и ние да се разсмеем, защото в тези очи нямаше нищо. Това бяха просто засмени очи, в тях нямаше нито страх, нито тревога — същите са очите на едно бебе, когато го погъделичкаш. При другите бях забелязала, че когато се шегуваха, ако изобщо се шегуваха (Морийн хич я нямаше по смешките), зад смеха им пак прозираше причината да са на покрива — у тях имаше още нещо, което ги спираше да се отдадат на момента. Може би ви се иска да кажете, че не трябваше да се качваме там, защото желанието да се самоубиеш е изход за страхливци и можете да изтъкнете, че нито един от нас нямаше достатъчно основателна причина да го стори. В същото време не можете да твърдите, че не го усещахме, защото всички го бяхме усетили, а това бе най-важното. Час така и нямаше да разбере какво беше това, освен ако и той не пресечеше тази граница.

Защото точно това бе станало с нас четиримата — бяхме пресекли границата. Не искам да кажа, че бяхме направили нещо лошо. Просто исках да кажа, че с нас се бе случило нещо, което ни разграничаваше от повечето хора. Нямахме нищо общо помежду си, освен края, към който се бяхме запътили на онзи бетонен квадрат там високо горе, а това бе най-значимото, което можеш да имаш с някого. Да се каже, че ние с Морийн нямахме нищо общо единствено защото тя носеше шлифер и слушаше духова музика, или както там се казва, не знам точно, бе все едно да се каже, че единственото общо, което имам с онова момиче, са общите ни родители. Не знаех всичко това, докато Час не каза на Мартин, че бил нещастен смотаняк.

Другото е, че Час можеше да ми пробута каквото си иска — че ме обича, че ме мрази, че е бил отвлечен от извънземни, че оня Час, когото познавах, е вече на различна планета — и то щеше да е все същото. Все още ми дължеше обяснение, поне така си мислех, но какво от това? Щеше ли да ми донесе нещо добро? Нямаше да стана по-щастлива. Все едно да започнеш да се драпаш, когато си болна от варицела. Мислиш си, че ще ти се отрази добре, но сърбежът се мести непрекъснато. Изведнъж моят сърбеж се оказа безкрайно далече и аз нямаше да успея да го достигна, дори да притежавах най-дългите ръце на света. Щом разбрах това, се уплаших, че цял живот ще ме сърби, а не исках. Знаех всичко, което бе направил Мартин, но когато Час си отиде, ми се прииска той да ме прегърне. Нямаше да ми пука, дори да се беше пробвал с мен, обаче той не ми посегна. Напротив, направи тъкмо обратното — прегърна ме по един такъв странен начин, като че ли бях опакована в бодлива тел.

Започнах да му се извинявам. Извиних се, че онзи задръстеняк го обиди. Той отвърна, че вината не била моя, а аз веднага се опънах, че е само моя, защото, ако не се беше запознал с мен, нямаше да преживее травмата някой си да го нарича нещастен скапаняк навръх Нова година. Той ми обясни, че често се случвало да го наричат нещастен скапаняк. (Това беше истина. Вече го познавам от известно време и смея да твърдя, че съм чувала разни хора, напълно непознати, да го наричат нещастен смотаняк по петнайсет пъти, задник по десет пъти, чекиджия пак толкова, боклук — по пет-шест пъти. Да не забравяме и останалите: путьо, кирливец, гадняр, гнусляр, копелдак и лайнар.) Никой не го харесва, което е странно, а единствената причина е, че е известен. Как е възможно хем да си известен, хем никой да не те харесва?

Мартин разправя, че нямало нищо общо с оная работа с петнайсетгодишната; напротив дори след това нещата се пооправили, защото хората, които го наричали нещастен скапаняк, били тези, според които сексът с малолетни не бил кой знае какво. Така че вместо да го наричат с разни имена, те му дали криле: „Давай, синко, само така, не се отказвай“ и така нататък. От гледна точка на личен тормоз, не става дума за брака му, нито пък за отношенията с децата му, нито пък за кариерата, нито пък за здравия му разум, а престоят в затвора му се отразил добре. Оказва се, че доста хора са известни, макар и да си нямат почитатели. Тони Блеър е доста подходящ пример. Ами другите, които представят сутрешния блок и разните там игри. Струва ми се, че им плащат по една торба с пари, защото напълно непознати им крещят обидни думи по улиците. Дори регулировчикът не го наричат нещастен смотаняк, когато тръгне на пазар със семейството си. Така че парите са единственото предимство, когато се казваш Мартин, а също и поканите за филмови премиери и разни напудрени нощни клубове. Тъкмо по такива места си търсиш белята.

Това бяха само част от мислите, които ми се въртяха в главата, докато двамата с Мартин се прегръщахме. Само че тези мисли не ни отведоха никъде. Вече е пет сутринта и ние продължаваме да се чувстваме нещастни и нямаше къде да отидем.

И затова аз се поинтересувах какво ще правим. Потрих ръце, като че ли ни беше много весело и никак не ни се искаше нощта да свършва, като че ли се бяхме навилнели в „Оушън“ и се канехме да отидем да похапнем кифлички с кафе в „Бетнъл Грийн“ или в апартамента на някого от нас, за да дръпнем по цигарка и да покуфеем. Затова попитах кой ще ни приюти. Бях готова да се обзаложа, че ще бъде Мартин. Сигурно имаше и джакузи и всякакви екстри. Уреждаше ме. Обаче Мартин се опъна, че не можело да отидем там, а и слабостта му към джакузитата била минала отдавна. Според мен това означаваше, че мангизките му са свършили, че портфейлът му е изтънял и вече не може да си позволява това-онова. Да, но се поддържаше нашият Мартин. Защото бе прекалено суетен, за да се запусне.

Затова аз веднага казах, че няма значение, стига да има чайник и корнфлейкс. Той, обаче, каза, че нямал, затова го попитах какво толкова крие. Нямало било нищо, ама го каза по един такъв странен начин, беше му неловко, гледаше да покрие нещо. И в този момент си спомних дребен факт, който може би щеше да се окаже важен, затова полюбопитствах кой му беше оставил съобщение на мобилния. Той веднага отвърна, че не бил никой, а аз поисках да разбера дали е господин Никой или госпожица Никой. Той не уточни, само повтори, че не бил никой. Затова продължих да настоявам да ни каже защо не ни покани у тях и накрая той заяви, че не ни познавал. Не пропуснах да се заям, че не бил познавал и онази петнайсетгодишната. Тогава той се ядоса и каза да вървим у тях. Защо пък не.

И ние тръгнахме.

Джейджей

Знам, че между нас с Морийн се появи нещо като Контакт в момента, в който прасна един на Час, но честно да ви кажа, мислех си, че ако издържим, докато дойде време за закуска, тогава новата ми банда ще се разпадне заради разликата в музикалните предпочитания. Закуската означаваше, че сме доживели до новата зора, до новата надежда, навлезли сме в новата година, дрън-дрън. Не искам да обидя никого, но нямах и най-малко желание да ме виждат на светло с тези хора, разбирате ли ме — особено с… с някои от тях. Само че до времето за закуска и зората все още оставаха още два, може би дори три часа, така че нямах друг избор, освен да тръгна с тях към жилището на Мартин. Ако откажех, щеше да излезе, че съм подъл гадняр, а все още си нямах доверие, за да остана сам.

Мартин живееше в тиха уредена част от Айлингтън, на две крачки от старата къща на Тони Блеър, изобщо квартал, където човек не би се установил, ако има някакви затруднения, както се предполагаше, че го е закъсал Мартин. Той плати на таксито и ние го последвахме по стълбите към къщата. Звънците бяха три или четири, така че къщата не беше само негова, но аз нямаше да мога да си позволя да живея тук.

Преди да пъхне ключа, той се спря и се обърна.

— Слушайте — нареди той и замълча, а ние започнахме да се ослушваме.

— Нищо не чувам — отвърна Джес.

— Не ви карам да се вслушвате, просто исках да ви кажа нещо.

— Давай тогава — подкани го Джес. — Изплюй камъчето.

— Много е късно. Така че… проявете уважение към съседите.

— Това ли било?

— Не. — Пое си дълбоко дъх. — Тук сигурно има някой.

— В апартамента ти ли?

— Да.

— Кой?

— Не знам как бихте я нарекли вие. Жената с която излизам. Все едно.

— Тази вечер си излизал с нея? — Опитах се да запазя гласа си спокоен, но нали разбирате, Господи… Каква ли е била вечерта й? В един момент си седиш в клуба, а в следващия той изчезва, защото е решил да скочи от някаква висока сграда.

— Да. Какво от това?

— Нищо. Просто… — Нямаше нужда да казвам нещо друго. Останалото можехме да го оставим на въображението.

— Мама му стара! — възкликна Джес. — Каква е била тази среща, дето накрая ти си се озовал на перваза на сградата?

— Неуспешна — отвърна Мартин.

— А аз бих казала дяволски неуспешна — поправи го Джес.

— Именно — съгласи се Мартин. — Затова се изразих по този начин.

Той отвари вратата към апартамента си и ни покани да минем пред него, затова видяхме момичето миг преди той да я види. Тя бе поне десет или петнайсет години по-млада от него, красива, от типичните мацки, които представят прогнозата за времето. Беше облечена в скъпа на пръв поглед черна рокля и личеше, че е плакала, при това много. Остана загледана в нас, след това премести очи към него.

— Къде беше? — Стараеше се гласът й да звучи непринуден, но така и не успя.

— Просто поизлязох. Срещнах… — Той замахна с ръка към нас.

— Кого срещна?

— Нали виждаш, тези хора.

— И затова ли ме заряза по средата на вечерята?

— Не. Не знаех, че ще се натъкна на тях, когато си тръгнах.

— И кои са те? — попита момичето.

Исках да чуя какво ще отговори Мартин, защото можеше да е нещо смешно, обаче Джес го прекъсна.

— Вие сте Пени Чеймбърс — писна тя.

Пени не отговори, сигурно защото този факт й бе добре известен. Всички я зяпнахме.

— Пени Чеймбърс — повтори Морийн. Беше зяпнала като тъпоглава риба.

Пени Чеймбърс не каза нищо, пак по същите причини, както и преди.

— Сутрешният блок с Пени и Мартин — довърши Морийн.

За трети път отговор нямаше. Не съм много запознат с английските телевизионни звезди, но веднага схванах каква е работата. Ако Мартин беше Реджис[1], то Пени беше Кейти Дий[2]. Значи английският Реджис беше заковал английската Кейти Лий, а след това беше изчезнал с намерението да се самоубие. Голям хилеж, нали сте съгласни.

— Вие двамата заедно ли движите? — попита я Джес.

— Попитай го него — отвърна Пени. — Той е този, който изчезна по средата на вечерята.

— Вие двамата заедно ли движите? — обърна се към него Джес.

— Съжалявам — отвърна Мартин.

— Отговори на въпроса — настоя Пени. — Много ми е интересно да чуя какво имаш да кажеш.

— Сега не е времето да обсъждаме този въпрос — заяви Мартин.

— Значи по всички личи, че той има съмнения — отвърна Пени. — За мен това е нещо ново.

— Сложно е — продължи да се измъква Мартин. — Знаеш, че е така.

— Не, не знам.

— Знаеше, че не съм щастлив.

— Да, знаех, че не си щастлив. Само че не знаех, че не си щастлив с мен.

— Не бях… Не че… Не може ли да поговорим по-късно? Насаме?

Той замълча и посочи трите зяпнали ги лица. Мисля, че мога да говоря от името на всички, когато кажа това, защото по принцип потенциалните самоубийци имат склонност да таят много неща: през последните няколко седмици аз бях сам със себе си. Така че ние поглъщахме разговора им а) защото не се отнасяше за нас и б) защото това не бе разговор, който да ни потисне до полуда. Поне за момента това бе просто началото на кавга между гаджета и ни разсейваше от нашите проблеми.

— А кога ще останем насаме?

— Скоро. Въпреки че няма да бъде веднага.

— Точно така. И за какво ще говорим междувременно? Питам за твоите трима приятели, дето си ги довел.

Никой нямаше представа какво да отговори на този въпрос. Мартин бе домакинът, така че от него зависеше да открие нещо, което да ни обедини. Пожелах му успех.

— Според мен е редно да се обадиш на Том и Кристин — започна Пени.

— Добре, ще им се обадя. Утре.

— Сигурно те мислят за крайно невъзпитан.

— Кои са Том и Кристин? Хората, с които сте вечеряли ли?

— Да.

— А ти какво им каза?

— Каза им, че отива до тоалетната — отвърна Пени.

Джес избухна в смях. Мартин я погледна и си спомни нескопосаното обяснение, което бе пробутал, след това се подсмихна съвсем за кратко и сведе глава към обувките си. Моментът ми се стори неестествено познат. Нали се сещате, когато баща ви загрее задните ви части заради нещо, което сте направили, и някой приятел наблюдава и се опитва да не прихне? А пък вие се стараете погледите ви да не се срещнат, защото тогава и вие ще избухнете в смях. Така беше и сега. Както и да е, Пени забеляза момчешкото му подсмихване и се втурна през стаята към въпросното момче. Той я стисна за китките, за да не й позволи да го удари.

— Как не те е срам да се смееш?

— Съжалявам. Честно. Знам, че изобщо не е смешно. — Посегна да я прегърне, но тя се отблъсна от него и отново седна.

— Трябва да пийнем — обади се Мартин. — Нали нямаш нищо против те да останат да пийнат по едно?

В такъв момент съм готов да приема едно питие с когото и да е, но дори аз не бях сигурен дали сега моментът е подходящ. Но пък толкова ми се пиеше.

[1] Реджис Кели — водещ на сутрешно шоу в САЩ. — Бел.ред. ↑

[2] Кейти Лий — световноизвестна американска актриса, писателка, водеща. — Бел.ред. ↑

Мартин

Едва когато се върнах в апартамента, си спомних, че съм описвал Пени като истинска кучка, готова да изчука всеки и да смърка каквото й попадне. Кога го бях казал? Прекарах следващите трийсет минути в молитви да съм го изрекъл преди появата на Джес, докато двамата с Морийн бяхме все още сами, защото ако Джес беше чула, тогава несъмнено Пени щеше да научи мнението ми за нея.

Няма нужда да казвам, че не бях обмислял какво казвам. Двамата с Пени не живеехме заедно, но се виждахме вече от няколко месеца, горе-долу откакто излязох от затвора и си представяте през какви трудности трябваше да премине тя през това време. Не искахме пресата да научи, че сме заедно, затова не ходехме никъде и си осигурявахме шапки и очила по-често от необходимо. Да не говорим, че аз имах — все още ги имам и винаги ще ги имам — бивша съпруга и деца. Дори имах работа, нищо че беше в онази никаква противна кабеларка. А на вас може и да съм споменавал преди, че не бях особено щастлив.

Нас двамата ни свързваха много общи неща. Докато водехме заедно сутрешния блок, имахме за кратко една авантюра, но по онова време и двамата бяхме женени за други, така че аферата ни приключи бързо, болезнено и тъжно. И накрая, след доста неуспешно подбрани моменти и много съмнения, отново се събрахме, но бяхме пропуснали момента. Аз вече бях бита карта. Бях пречупен, с мен бе свършено. Бях се превърнал в развалина и се опитвах да изчопля нещо от дъното, докато тя бе все още на върха: красива, млада и известна, всяка сутрин събираше милиони пред телевизорите. Не можех да повярвам, че иска да бъде с мен, при това по причини, които нямаха нищо общо с носталгията и съжалението, както сама ми показваше. Преди няколко години Синди се включи в една от онези противни литературни групи, в които нещастни, потиснати лесбийки от средната класа говорят по пет минути за роман, който така и не са успели да разберат, а след това прекарват остатъка от вечерта, като се жалват една на друга какви гадове били мъжете. Както и да е, по това време тя прочете книга за двойка много влюбени, които така и не успявали да се съберат, докато най-накрая намерили пътя един към друг, поостарели, може би вече станали по на стотина години. Тя страхотно си падна по книгата и ме накара да я прочета и аз, а на мен ми отне толкова време, колкото бе отнело на героите да се съберат. Поне така ми се стори навремето, с тази разлика, че старчоците в книгата си прекарваха значително по-добре от нас с Пени. Няколко седмици преди Коледа в момент на самоотвращение и отчаяние аз й казах да се разкара, затова същата вечер тя излезе с някакъв гост на програмата, май беше готвач и той я подхрани с първата й дажба кока, а накрая се бяха озовали в леглото и на следващата сутрин тя пристигна при мен, обляна в сълзи. Затова разказах на Морийн, че тя е от онези кучки, които са готови да смъркат каквото им попадне и да изчукат първия, изпречил се на пътя им. Сега, обаче, ми е ясно, че съм попрекалил.

И така, след плюс минус няколкостотин сърцераздирателни моменти и скандали, поне двайсетина раздели и истерии — от нейна страна, бързам да уточня — Пени седеше на канапето ми и ме чакаше. Имаше дълго да чака, ако не бе импровизираното парти, което се заформи на покрива. Дори не си бях направил труда да й напиша бележка — пропуск, който ме караше да се чувствам много гузен. Защо така упорито се заблуждаваме, че от тази връзка ще излезе нещо? Изобщо не знам. Когато попитах Пени какво мисли по въпроса, тя простичко ми отговори, че ме обича, което по-скоро ме обърка и слиса, отколкото да ми разсее чернотата по пътя ми. Що се отнася до мен… Аз свързвам Пени, нещо много лесно разбираемо, с времето преди нещата да започнат да ми се изплъзват и да се разсмърдят: преди Синди, преди петнайсетгодишната, преди затвора. Бях успял да се убедя, че ако между нас с Пени потръгнеше, тогава и всичко останало ще потръгне — все някак щях да успея да си върна миналото, сякаш младостта е време, в което можеш да се пренесеш когато ти се прииска. Нося ви съкрушителна новина: това е лъжа. Кой да предположи?

Проблемът ми в този момент бе как да обясня какво общо имам с Морийн, Джейджей и Джес. От истината щеше да я заболи и да се разстрои, а не успявах да измисля лъжа, която да прозвучи достатъчно убедително. Какво общо можеше да има между нас? Не приличахме на колеги, не бяхме почитатели на поезията, нито пък купонджии, които обикалят клубовете, да не говорим, че не приличахме на наркомани. Не можех да отрека, че най-големият проблем беше Морийн, защото не се вписваше никъде, ако това, че не приличаше на наркоман, може да бъде проблем. Дори да ми бяха колеги или наркомани, пак щеше да ми е трудно да обясня отчаянието, с което се държах за тях. Бях казал на домакините и на Пени, че отивам до тоалетната; защо да не мога просто да се измъкна навън половин час преди полунощ на Нова година, за да посетя сбирка на почитателите на музиката или някоя друга безименна организация.

Затова реших просто да продължа, все едно че не й дължа обяснение.

— Извинявай, Пени, това са Джейджей, Морийн, Джес. Джейджей, Морийн, Джес, това е Пени.

Пени не се успокои, дори след като ги представих, все едно че вече бях започнал да я лъжа.

— Не си ми казал кои са.

— Как така?

— Ами така, откъде ги познаваш и как сте се запознали.

— Дълга история.

— Слушам те.

— Морийн я познавам от… Морийн, къде се запознахме с теб? Първо с теб се запознах, нали?

Морийн ме зяпаше.

— Отдавна е нали? След малко ще си спомня. Джейджей се движеше с онези от пети канал, а Джес му е гадже.

Джес прегърна Джейджей, малко по-подигравателно, отколкото ми се искаше.

— И къде бяха те тази вечер?

— Те не са нито глухи, нито пък малоумни. Те не са… глухи Малоумници.

— Къде бяхте тази вечер?

— На… ами то беше… нещо като парти — отвърна предпазливо Джейджей.

— Къде?

— В Шордич.

— У кого?

— Кой беше домакин, Джес?

Джес сви небрежно рамене, сякаш се връщаха от див купон.

— И защо изведнъж ти се прииска да отидеш? В единайсет и половина? По средата на вечерята? Без мен?

— Това е нещо, което не бих могъл да ти обясня. — Опитах се да си придам безпомощен вид и да й покажа, че съжалявам. Надявах се да сме прекрачили някаква граница в страната на сложните и непредсказуеми психологически отношения, където и невежеството, и объркването бяха напълно допустими.

— Виждаш се с друга, нали?

Да се виждам с друга ли? Как, по дяволите, й хрумна подобно нещо? Защо щях да водя вкъщи жена на средна възраст, тийнейджърка пънкарка и американец с кожено яке и подстрижка като на Род Стюърт, ако се виждах с друга? Какво да й обясня? След като размислих, разбрах, че Пени сигурно е минавала вече по този път и знаеше, че изневярата обикновено е отговорът за всяка тайнственост. Дори да бях влязъл с Шийна Ийстън[1] и Доналд Ръмсфелд[2], Пени сигурно пак щеше да се зачуди за няколко секунди и накрая пак да зададе абсолютно същия въпрос.

При други обстоятелства, в която и да е друга вечер, това би било правилното заключение. Бях невероятно изобретателен, докато изневерявах на Синди, нищо че сам се хваля. Веднъж забих чисто ново беемве в една стена, защото се налагаше да обясня четиричасовото си закъснение след работа. Синди излезе на улицата, за да огледа смачканата предница, погледна ме многозначително и заяви:

— Виждаш се с друга, нали?

Отрекох, разбира се. Освен това, всичко — като започнем от смачканото беемве, до вероятността да убедя Доналд Ръмсфелд да се появи в апартамент в Айлингтън в малките часове на новогодишната нощ — бе по-лесно отколкото да призная истината. Този поглед, същият поглед, който ти позволява да надникнеш през очите й право към мястото, където тя крие нараненото си сърце и яростта и гнева… Кой не би положил малко усилие, за да го избегне?

— Кажи?

Не й отговорих веднага, защото извършвах пределно сложна аритметика наум; опитвах се да пресметна кои две суми ще ме изведат до най-малката загуба. И както трябваше да се очаква, забавянето бе изтълкувано като признание за вина.

— Ти, копеле гадно!

В първия момент ми се прииска да изтъкна, че ми е длъжница след онзи гаден случай с коката и готвача, но това щеше единствено да я задържи тук още малко, а в този момент повече от всичко друго ми се искаше да се напия в собствения си дом с новите си приятели. Затова не обелих й дума. Останалите скочиха, когато тя тръшна вратата на излизане, но аз очаквах, че ще стане точно така.

[1] Шийна Ийстън — известна певица от шотландски произход, носителка на две награди Грами. — Бел.ред. ↑

[2] Доналд Ръмсфелд — бившият министър на отбраната на САЩ. — Бел.ред. ↑

Морийн

Повърнах на мокета пред банята. Казвам „мокет“, но истината е, че повърнах на мястото, където трябваше да има мокет, защото тук нямаше. Така бе дори по-добре, защото щеше да се почисти по-лесно след това. Гледала съм много предавания, където обзавеждат къщата ти, но аз така и не разбрах защо изхвърлят мокетите, дори хубавите, които можеха да послужат за нещо. Сега вече ми се струва, че първо проверяват дали хората в къщата не са склонни към повръщане. Забелязала съм, че доста от младите хора предпочитат голо дюшеме и сигурно им се случва много по-често отколкото на възрастните да повръщат върху голия под, като знам колко бира изпиват, а и други неща. Ами наркотиците в днешно време! (Дали от наркотици се повръща? Май не, вие какво ще кажете?) Някои от младите семейства в Айлингтън и килими не си слагат. Може би заради бебетата, защото и на тях често им се случва да повръщат. Значи и Мартин бе от хората, които често повръщат. Или пък има много приятели, които лесно повръщат. Също като мен. Прилоша ми, защото не съм свикнала да пия, а и защото не бях хапвала нищо този ден. На Нова година бях твърде нервна, за да ям каквото и да е, да не говорим, че нямаше смисъл. Дори не взех от кашата на Мати. Защо е храната? Тя е гориво, нали така? Помага ти да вървиш напред. А аз не исках повече да вървя напред. Да скочиш от „Топърс“ с пълен стомах си беше разхищение, все едно да продадеш колата си с пълен резервоар. Така че на мен ми се виеше свят още преди да започнем да пием уискито заради бялото вино на партито, а след втората чаша стаята се завъртя и не искаше да застане мирно.

След като Пени си тръгна, известно време мълчахме. Не знаехме дали трябва да ни е тъжно или не. Джес предложи да я догони и да й признае, че Мартин не е бил с никоя, но Мартин я спря, като я попита как ще обясни защо сме с него. Джес отвърна, че истината не е чак толкова лоша, затова Мартин отговори, че предпочита Пени да си мисли лоши неща за него, отколкото някой да й каже, че е обмислял възможността да се самоубие.

— Ти си луд — заяви Джес. — Тя ще те съжали, ако разбере как сме се запознали. Може дори да те изчука от съжаление.

Мартин се разсмя.

— Нещата не стават така, Джес — отвърна той.

— Защо да не стават?

— Защото, ако разбере как сме се запознали, много ще се разстрои. Ще реши, че тя е виновна. Това е ужасно. Разбираш, че любовникът ти е толкова нещастен, че иска да умре. Сега не е времето за самоанализи.

— И какво тогава?

— Тогава ще се наложи да й държа ръката часове наред. А на мен не ми е до това.

— Въпреки това пак може да ти излезе късмета с едно чукане по симпатия. Не съм казала, че ще бъде лесно.

Понякога е трудно да си спомня, че и Джес е нещастна. Останалите от нас бяхме все още свити в черупките си. Представа нямам как стана така, че пиех уиски в хола на известен телевизионен водещ, след като бях тръгнала от къщи с намерението да се самоубия, а на Джейджей и на Мартин също им личеше, че са объркани след събитията тази нощ. Докато за Джес цялата случка на покрива бе нещо като незначителен инцидент, от онези, които те карат да стиснеш глава с ръце, да седнеш, за да изпиеш чаша сладък чай, и да се заемеш с подреждане на задачите си за следващия ден. Когато говореше за полов акт от съжаление и другите глупости, които й бяха дошли наум, просто не разбирах какво може да я е накарало да се качи по стълбите на покрива — та очите й блестяха, тя бе пълна с енергия и човек веднага разбираше, че се забавлява. Ние не се бяхме самоубили, но не може да се каже, че се забавлявахме. Бяхме на крачка от самоубийството. И въпреки това Джес бе тази, която се доближи най-много от всички ни. Джейджей просто излезе на покрива. Мартин седеше с провиснали крака на онзи перваз, но не бе успял да събере сили да го стори. Аз дори не успях да премина от другата страна на оградата. Само че ако Мартин не бе седнал върху Джес, тя щеше да го направи, сигурна съм.

— Нека да изиграем една игра — предложи Джес.

— Я чупката — изсъска Мартин.

Не можех да продължавам да се стряскам от неприличните изрази. Не исках да стигна до момента, когато и аз ще започна да ги употребявам, затова се зарадвах, че нощта приключва. Само че, докато свиквах, осъзнах нещо. Разбрах, че за мен не се бе променило абсолютно нищо. В апартамента на Мартин имах време да се обърна назад към себе си — към онази аз, която бях преди няколко часа — и да си кажа: „А, да, тогава бях различна. Представяте ли си да се стряскаш от грубия език на хората!“ Дори през тази нощ остарях. Човек се примирява и с тази мисъл, с чувството, че изведнъж си станал различен, но това се случва, когато си по-млад. Събуждаш се на сутринта и не можеш да повярваш, че си се бил увлякъл по този човек или си харесвал определена музика, въпреки че това е било само преди няколко седмици. Когато родих Мати, всичко спря и оттогава е в застой. Това е единственото, което те кара да умираш вътрешно, докато накрая просто умреш. Хората раждат деца по най-различни причини, знам, ала една от тези причини трябва да е защото децата растат и те карат да чувстваш, че в живота ти има някаква движеща сила — децата те карат да се чувстваш като на пътешествие. Само че ние двамата с Мати заседнахме на една автобусна спирка. Той не се научи нито да ходи, нито да говори, камо ли да чете и пише. Всеки Божи ден си беше един й същи, така че и животът си оставаше същият всеки ден, аз също си останах същата. Знам, че това е едно нищо, но като чуваш думата „ш…“ стотици пъти само за една вечер, това за мен бе нещо съвсем различно, нещо ново. Когато видях Мартин на покрива, физически се свих, щом чух думите, които той използва, а сега те вече отскачат от мен, все едно че съм с предпазен шлем. И така трябва, нали? Трябва да си наистина голям мухльо, за да се свиваш по триста пъти на вечер. Затова се зачудих какво ли друго ще се промени, ако продължа да живея по същия начин още няколко дни. Вече бях ударила друг човек, а сега пиех уиски и кока-кола. Нали знаете, когато хората по телевизията казват: „Трябва да излизаш повече“? Сега вече разбирах какво се опитват да кажат.

— Копеле нещастно — реши накрая Джес.

— Така е — съгласи се Мартин. — Гадост, както ти обичаш да казваш.

— Сега пък какво казах?

— Нарече ме копеле нещастно. А аз просто изтъквах, че на този етап от живота и в тази конкретна вечер „нещастен“ е изключително подходящо прилагателно. Наистина съм едно нещастно копеле, както и сама виждам си се сетила.

— Какво, още ли?

Мартин се засмя.

— Да. Все още. Дори след всичкото забавление снощи. А според теб, какво се промени през последните няколко часа? Все още ли съм бил в затвора? Спал ли съм с петнайсетгодишна? За съжаление в това отношение не се е променило нищо. Кариерата ми все още ли е в задънена улица, все още ли не се виждам с децата си? Нещастен съм и мога да го потвърдя. Като изключим може би купона с твоите така весели приятели в Шордич, където ме нарекоха с… Що за мрънкало съм аз, а?

— А пък аз си мислех, че сме се поразвеселили.

— Наистина ли? Честно, това ли си мислеше?

— А-ха.

— Ясно. — Споделената беда е беда наполовина и тъй като ние сме четирима, значи остава само четвърт от бедата. Нещо такова, нали?

— Ами вие всички ми помогнахте да се почувствам по-добре.

— Добре. Чудесно.

— Това пък какво трябва да означава?

— Нищо. Радвам се, че сме ти помогнали да се почувстваш по-добре. Депресията ти очевидно е била по-податлива на въздействие от нашите. По-лесно сме успели да я овладеем. Имаш страшен късмет. За съжаление, Джейджей ще умре, а Морийн продължава да има син инвалид, а пък моят живот си остава една невъобразима каша. Честно да ти кажа, Джес, не виждам как няколко питиета и една игра на Моно̀поли биха могли да ни помогнат. Я си представи как ще изиграем едно Моно̀поли, Джейджей! Това ще разкара ли старата болест ККР? По-скоро не.

Бях шокирана, но Джейджей май нямаше нищо против. Той просто се усмихваше, когато отвърна:

— Наистина няма.

— Не мислех за Моно̀пол — обясни Джес. — Моно̀полите отнема прекалено много време.

Тогава Мартин й кресна нещо, но така и не чух какво, защото започваше да ми се повдига, затова поставих ръка на устата си и изтичах към банята. Както вече ви каза не успях да стигна навреме.

— Боже, скапани Господи! — възкликна Мартин, когато видя каква гадост към направила. Просто не можех да свикна с този груб език, когато споменават Него. Май никога няма да свикна.

Джейджей

Започвах да съжалявам за лъжата с ККР, така че изобщо не се притесних, когато Морийн издрайфа уискито и ко̀лата по светлобежовия дървен под на Мартин. Изпитвах желание и аз да направя същото, но така годината ми щеше да тръгне доста зле. Като капак на лошия старт, който вече бях успял да поставя с намерението да скоча от някоя висока сграда, а и с лъжата, че съм неизлечимо болен от ККР. Както и да е, бях доволен, че всички се скупчихме около Морийн и я потупвахме по гърба, и й предлагахме чаши вода, защото моментът и ние да направим нещо подобно бе преминал.

Истината бе, че не се чувствах като човек, който умира, по-скоро бях човек, на когото от време на време му се иска да умре, а тук има разлика. Човек, който иска да умре, е обзет от гняв, пълен е с живот и отчаяние, отегчен и изтощен; иска да се бори с всички, иска да се свие на топка и да се скрие в някой шкаф. Иска да се извини на всички и иска всички да разберат колко много ги е разочаровал. Не мога да повярвам, че умиращите хора се чувстват по този начин, освен ако смъртта не е по-лоша, отколкото си мислех. (И защо да не бъде? Всяко друго скапано нещо е по-лошо, отколкото си мислех, така че защо смъртта да е по-различна?)

— Искам един от моите ментови бонбони — каза тя. — Имам в чантата.

— Къде ти е чантата?

Тя помълча, след това тихо изпъшка.

— Ако пак ще повръщаш, направи ми услуга и пропълзи последните няколко метра до кенефа — подкани я Мартин.

— Не е това — каза Морийн. — Заради чантата е. Останала е на покрива. В един ъгъл, точно до дупката, която Мартин беше срязал в оградата. Там има само ключове, ментови бонбони и две лири.

— Ще ти намерим ментов бонбон, ако това те притеснява.

— Имам дъвка.

— Аз не съм много по дъвките — отвърна Морийн. — Както и да е. Имам мост и е малко разклатен. Така и не го оправих…

Тя не довърши изречението. Нямаше нужда. Всички имахме неща, които така и не бяхме оправили по очевидни причини.

— Ще ти намерим ментов бонбон — каза Мартин. — Ако искаш си измий зъбите. Използвай четката на Пени.

— Благодаря ти.

Тя се надигна, но след това отново се смъкна на пода.

— Какво ще правя? С чантата?

Питаше ни всички, но ние с Мартин погледнахме Джес за отговор. Или по-скоро, знаехме отговора, но той щеше да излезе под формата на друг въпрос, а през тази нощ бяхме научили, че Джес е достатъчно нетактична, за да попита.

— Виж сега — заговори Джес, точно както предполагахме. — Трябва ли ти?

— Ами… — започна Морийн, когато се сети какви ще бъдат усложненията.

— Разбираш ли какво се опитвам да ти кажа?

— Да. Да, разбирам.

— Ако не знаеш дали ще ти трябва, просто кажи. Това е важен въпрос и не искаме да те караме да прибързваш. Но ако не ти трябва, тогава казвай веднага. Така поне няма да се разкарваме.

— Аз няма да ви карам да идвате с мен.

— Но ние искаме да дойдем с теб — каза Джес. — Нали?

— Ако не искаш онези ключове, днес можеш да останеш тук — предложи Мартин.

— Не се притеснявай за ключовете.

— Разбирам — прошепна Морийн. — Ясно. Всъщност не бях… мислех си… не знам. Щях да мисля по този въпрос след няколко часа.

— Добре — реши се Мартин. — Решаваме да се върнем.

— Нали нямате нищо против?

— Ни най-малко. Би било глупаво да се самоубиеш единствено защото чантата ти не е у теб.

След това се върнахме в „Топърс“ и се сетих, че снощи съм оставил тук мотопеда на Иван. Вече го нямаше и ми стана кофти, защото той не беше някой гадняр, някой капиталист, захапал пура в ролс-ройса си. И той беше беден. Дори и той кара мотопед. Както и да е. Сега вече не мога да се появя пред него, въпреки че едно от хубавите неща на минималната работна заплата, която ти влиза направо в джоба, е, че можеш да миеш стъклата на колите по светофарите и да изкарваш почти същото като в пицерията.

— И аз си бях оставил колата тук — призна Мартин.

— И нея ли я няма?

— Вратата беше отключена, а ключовете висяха на таблото. Предполагах, че ще направя на някого услуга.

Чантата чакаше точно където Морийн я беше оставила, в единия край на покрива. Чак когато се качихме горе, разбрахме, че сме изкарали почти до зазоряване. Не, вече беше утро, слънчево със синьо небе. Обиколихме покрива, за да огледаме наоколо, и другите ми показаха забележителностите на Лондон като на тъп американски турист: катедралата Сейнт Пол, реката, домът на Джес.

— Вече не е страшно — заяви Мартин.

— Мислиш ли? — попита Джес. — Поглеждал ли си надолу? Мама му стара. Сега е много по-добре, отколкото в тъмното, ако ме питаш мен.

— Не говорех за падането — обясни Мартин. — Говорех за Лондон. Струва ми се хубав.

— Красив е — обади се Морийн. — Не си спомням кога за последен път съм виждала толкова много.

— И аз не говорех за това. Искам да кажа… Не знам. Ами фойерверките, хората се разхождат, а ние се бяхме забили тук, защото нямаше къде да отидем.

— Да, освен ако не си бил канен на вечеря — отвърнах аз. — Както беше при теб.

— Не познавах никого. Бях поканен от съжаление. Не ми беше мястото там.

— А тук ли ти е мястото?

— Там долу няма от какво да се чувствам изключен. Това е просто един голям град. Виж. Онзи е сам. И тя е сама.

— Тя е от гадните регулировчици — поправи го Джес.

— Да, и е сама, а днес има още по-малко приятели от обикновено. Снощи, обаче, е танцувала до насита някъде.

— Сигурно с другите регулировчици — предположи Джес.

— А аз не бях с други водещи.

— Нито пък с извратеняци — добави Джес.

— Не. Добре, съгласих се. Бях сам.

— Като изключим другите хора на вечерята — намесих се аз. — Но, да. Знаем откъде идваш. Затова Нова година е толкова популярна нощ за самоубийците.

— Кога е следващият път? — попита Джес.

— На трийсет и първи декември — каза Мартин.

— Да, да. Ха-ха. Следващата такава популярна нощ.

— На Свети Валентин — предложи Мартин. — Колко остават? Шест седмици ли? Нека да си оставим шест седмици. Какво ще кажете? Сигурно ще пристигнем съвсем скапани на Свети Валентин.

Всички се загледахме замислени в далечината. Шест седмици бяха приличен срок. Не беше прекалено дълго. Животът може да се промени за шест седмици, освен ако нямаш дете пълен инвалид, за което да се грижиш. Или ако кариерата ти не се е скапала напълно. Или ако не си човекът, на когото се присмива цялата страна.

— Ти знаеш ли как ще се чувстваш след шест седмици? — обърна се към мен Морийн.

О, да, освен ако не си болен от нещо смъртоносно. Тогава животът няма много да се промени, нали? Свих рамене. Откъде, по дяволите, да знам как ще се чувствам? Болестта е нова. Никой не може да предвиди развитието й, дори аз, въпреки че сам я измислих.

— Значи ще се срещнем отново, преди шестте седмици да изтекат?

— Съжалявам, но… Кога се превърнахме в „ние“? — попита Мартин. — Защо трябва да се срещаме след шест седмици? Не можем ли просто да се самоубием когато и където решим?

— Никой не те спира — отвърна Джес.

— Като гледам, целта на това упражнение е някой да ме спре. Ние се спираме един друг.

— Докато изтекат шестте седмици.

— Значи, когато каза „никой не те спира“, си искала да кажеш обратното.

— Виж — започна Джес. — Ако се прибереш сега и си пъхнеш главата в газовата фурна, аз какво общо ще имам с решението ти?

— Именно. Така че каква е целта на упражнението?

— Нали това казвам. Защото, ако сме някоя улична банда, тогава всички ще се стараем да живеем по някои правила. А всъщност правилото е само едно. Правило номер едно: няма да се самоубиваме през следващите шест седмици. Ако не сме банда, тогава е друго. Казвайте. Банда ли сме, или не сме?

— Не сме банда — заяви Мартин.

— Защо да не сме?

— Не се обиждай, но… — Мартин се надяваше, че тези думи и едно замахване с ръката към нас, ще го спасят и няма да се налага да обяснява. Аз, обаче, нямах намерение да го оставя да се измъкне просто така.

До този момент и аз не се чувствах част от бандата. А сега вече бях част от нея, нищо че на Мартин много не му харесваше. Бях истинска част от нея.

— Какво но? — настоях аз.

— Ами просто вие не сте мой тип хора. — Каза го точно така, кълна се. Чух го как натърти на думите, съвсем ясно го чух.

— Майната ти — отвърнах. — Аз като че ли си губя времето със скапаняци като теб.

— Значи всичко е ясно. Да си стиснем ръцете, да си благодарим за поучителната вечер и всеки да си върви по пътя.

— И да умре — добави Джес.

— Възможно е — каза Мартин.

— Ти това ли искаш? — попитах аз.

— Уверявам те, че не е сред тайните ми мечти. Само че няма да издам нещо важно, ако кажа, че напоследък ми се струва доста примамливо. Объркан съм, както казвате вие. А и на вас какво ви пука? — обърна се той към Джес. — Останах с впечатлението, че на теб не ти пука за нищо и за никого. Не си ли такава?

Джес се замисли за момент.

— Нали се сещаш за онези филми, дето показват как хората дават всичко от себе си, за да се качат на върха на Емпайър Стейт Билдинг или на някоя планина, все едно къде. Винаги има момент, когато някой се изплъзва и главният герой се опитва да го спаси, но ръкавът на якето му се разпорва и онзи пада и ти го чуваш как крещи, докато пада. Аааааа. Точно това искам да направя.

— Искаш да ме гледаш как ще полетя към съдбата си ли?

— Искам да знам, че съм направила усилие. Искам да покажа на хората разпрания ръкав.

— Не знаех, че си заклета самарянка — отбеляза Мартин.

— Не съм. Това си е личната ми философия.

— За мен ще е по-лесно, ако се виждаме често и редовно — обади се тихо Морийн. — Всички. Никой, освен вас, не знае какво мисля и как се чувствам аз. И Мати. Разказвам на Мати.

— За Бога! — възкликна Мартин. Възкликна така, защото знаеше, че е победен: за да прати Морийн по дяволите, бе необходима много повече смелост, отколкото ние тримата притежавахме.

— Става въпрос само за шест седмици — каза Джес. — Ние сами ще те хвърлим от покрива на Свети Валентин, ако това ще ти помогне.

Мартин поклати глава, но така само показа, че е победен, не отказа.

— Всички ще съжаляваме — предупреди ни той.

— Добре — каза Джес. — Всички ли сте съгласни?

Свих рамене. Просто нямах по-добър план.

— Нямам намерение да продължавам повече от шест седмици — заяви Морийн.

— Никой няма да те накара — обеща Мартин.

— Просто да сме наясно отначало — предупреди Морийн.

— Ще го знаем — успокои я Мартин.

— Чудесно — възкликна Джес. — Разбрахме се значи.

Стиснахме си ръцете, Морийн си взе чантата и тръгнахме заедно на закуска. Нямаше какво да си кажем, мълчахме, но и така беше добре.

Втора част

Джес

Не мина дълго, преди вестниците да разберат. Може би два дена. Бях си в стаята и татко ме повика долу, за да ме попита какво съм правила на Нова година. Отговорих, че не е било нищо особено, а той започна да разправя, че вестниците били на друго мнение. Аз се облещих за какви вестници става дума, а той вика, че имало нещо за мен и Мартин Шарп. Дали съм била познавала Мартин Шарп. Затова му обясних, че да, познавам го, запознали сме се онази вечер на партито, само че не го познавам много добре. Та баща ми продължи да пита що за парти е било това, дето ходели такива като Мартин Шарп. Не можах да измисля що за парти е било, затова не му отговорих. Татко почна да пелтечи дали там нещо… ама така и не довърши, затова се хвърлих с главата напред. Искаше да ме попита дали съм го изчукала? Не, не съм! Много мило, няма що! По дяволите! Точно Мартин Шарп ли? Гадост! И така нататък, и така нататък, докато накрая му набих каквото трябва в главата.

Шибаният Час, разбира се, се беше обадил на вестникарите, няма кой друг. Сигурно това лайнце рядко се е пробвал и преди, но не е имал за какво да се хване, разполагал е единствено с мен. Обаче сега, Джес Крайтън и Мартин Шарп в комплект, това е направо… неустоима комбинация. Колко, според вас, ще получи за подобно нещо? Поне две стотачки. Може би дори повече? Честно казано, и аз щях да го направя на негово място. Той винаги е бил безпаричен прошляк. И аз съм безпаричен прошляк. Ако си струваше, досега да съм го продала и да съм забравила.

Татко дръпна завесите и надникна уплашено навън. Имаше някой. Прииска ми се да изляза и да му дам да се разбере, ама татко не ми позволи; каза, че щели да ме снимат точно когато се развилнея, ще изляза кофти и ще съжалявам. Каза, че само човек без достойнство би постъпил така и че хора в нашето положение трябва да са над тези неща и да не им обръщат внимание. Аз веднага се заядох какво ни било положението. Аз нямам никакво положение. А той продължи, че независимо дали ми харесва или не, аз съм имала положение, затова го прекъснах и му казах, че той е този с положението, не съм аз, а пък той продължи да настоява, че и аз съм била с положение и така нататък все в тоя дух. Само че, като се заяждахме по този начин, нямаше да променим нищо, а и аз знаех, че той е прав. Ако не бях в това положение, тогава вестниците нямаше да се интересуват от мен. Всъщност колкото повече се преструвах, че няма никакво положение, толкова повече личеше, че има някакво положение, та колкото повече съм в това положение, абе, нали разбирате какво искам да ви кажа. Ако просто си стоях в стаята и четях, ако си имах истинско гадже, тогава никой нямаше да прояви никакъв интерес. Ако, обаче, легнех с Мартин Шарп или се хвърлех от покрива, тогава щеше да има обратното на никакъв интерес. Щяха да проявят огромен интерес.

Когато преди две години ме изтипосаха във вестниците, веднага след оная работа с Джен, имах чувството, че съм го загазила, не толкова че ми е зле. Както и да е, кражбата от магазин не е убийство, нали така? Всички минават през етапа на кражби от магазините, нали? Говоря ви за истинска кражба, да задигнеш нещо, както прави Уйнона: я чанти, дрехи, такива простотии, и дума не може да става за химикалки и бонбони. Това е етап от развитието ти веднага след понитата и момчешките музикални банди, непосредствено преди тревата и секса. Само че този път ми беше ясно, че е различно и тогава седнах да премисля всичко. Да, добре, знам. Само че по-добре късно, отколкото никога, нали? Мислех си за следното: след като всичко щеше да излезе във вестниците, не беше ли по-добре мама и татко да си мислят, че съм спала с Мартин Шарп, вместо да се докопат до истинската причина, поради която се бяхме запознали? Истината щеше да ги съсипе. Може би дори буквално. Което означаваше, че щях да остана последният жив член на това семейство, а дори аз трябва да мисля за тези неща. Така че, ако вестниците дочуеха нещо, тая работа щеше да стане много смрадлива. В колежа щеше да падне голямо унижение, защото всички ще си мислят, че съм наебала най-големия гнусляр във Великобритания, но така поне щях да постигна нещо по-важно — да си имам двама живи родители.

Работата беше там, че макар и да бях започнала да обмислям нещата, не ги обмислих както трябва. Можех да си спестя много неприятности, ако бях помълчала още две минути, преди да си отворя устата, но аз не го направих. Гадост. А той само изпъшка: „О, не!“. Погледнах го, а той настоя да му разкажа всичко. Обясних, че няма кой знае какво за казване. Била съм на едно парти и той е бил там, а пък аз съм пийнала повечко и сме отишли у тях и това е. А той само попита дали това е краят? Аз започнах да обяснявам, че е като в многоточията, където ти спестяват подробностите. След това въздъхна, повика Господ на помощ и приседна на един стол.

Тук беше най-важното: не бе нужно да казвам, че съм спала с него, нали? Можех да кажа, че сме се натискали или че той се е пробвал, абе нещо такова, но просто не се сетих навреме. В тоя момент си казвах, че ако трябва да избирам между самоубийството и секса, по-добре беше да се спра на секса, не че това трябваше да е изборът пред мен. Сексът ми се стори нещо като онези предложения по пакетите с нишесте, където знаеш, че не си длъжен да следваш указанията, нали? Можеш да пропуснеш глазурата, ако решиш, а аз бях постъпила точно така. („Глазура“ — не е ли много странна тази дума? Май никога преди не съм я използвала.) Но аз не го направих, нали? Трябваше да направя още нещо, но не го направих: преди да му кажа каквото и да е, трябваше да накарам татко да провери какво точно пише във вестника. Аз веднага си казах, че жълтата преса се интересува само от секса… всъщност, честно да ви кажа, не знам какво си помислих. Май както обикновено, не помислих.

Така че татко веднага се лепна за телефона и се обади в офиса и им каза каквото му бях казала, а когато разговорът приключи, заяви, че излиза и ми забрани да отварям и да вдигам телефона, когато се звъни, и да излизам. Затова седнах да гледам телевизия, но след няколко минути надникнах през прозореца и видях оня тип, само че той вече не беше сам.

След това татко се върна с вестник, беше ходил да купи предишния брой. Стори ми се десет години по-стар, отколкото преди да излезе. Показа ми вестника, а заглавието беше: „МАРТИН ШАРП И ДЪЩЕРЯТА НА ЗАМЕСТНИК-МИНИСТЪР ЗАЕДНО ОБМИСЛЯТ СМЪРТТА.“

Така че цялото признание за секса бе дяволски тъпо разхищение на време.

Джейджей

За пръв път научавахме нещо, свързано с Джес, и трябва да си призная, че първата ми реакция бе направо абсурдна. Бях в местния магазин, за да си купя цигари, когато видях Джес и Мартин да ме гледат от щанда, а след това прочетох заглавието и извиках като пощръклял. След като видях заглавието за предполагаемите им планове за самоубийство, разбрах защо ме бяха зяпнали така странно. Министър на образованието! Мама му стара! Опитайте се да ме разберете, това момиче говореше така, сякаш бе отгледано от безпарична безпризорна майка клошарка, родила я, когато е била по-млада и от нея. Тя се държеше така, сякаш образованието беше вид проституция, нещо, до което биха прибягнали единствено разни отчаяни откачалки.

След като прочетох материала, обаче, не ми беше никак смешно. Нямах представа за по-голямата сестра на Джес, Дженифър. Никой от нас нямаше представа. Беше изчезнала безследно преди няколко години, когато Джес е била на петнайсет, тя на осемнайсет. Беше взела назаем колата на майка си и автомобилът бе открит изоставен близо до известно място на брега, добре познато на самоубийците. Дженифър бе взела книжка само преди три дена, сякаш само заради това се бе научила да шофира. Така и не бяха открили тялото й. Представа нямам как това се е отразило на Джес — едва ли е било нещо добро. Ами нейният старец… Господи. Родители, на които са им се паднали щерки, склонни към самоубийство, са доста черногледи по отношение на възпитанието на децата.

Ето че на следващия ден вече не беше толкова забавно. Появи се ново заглавие „БИЛИ СА ЧЕТИРИМА!“ и в статията под него бе поместено описание на двамата ненормалници, определение, което чак по-късно усетих, че се отнася за Морийн и за мен. Накрая на статията имаше молба за информация и телефонен номер. Дори беше споменато нещо за награда. За главите на двама ни с Морийн имаше награда, леле, човече!

Несъмнено цялата тази информация идваше от онзи кретен Час, дори тъпата английска жълта преса не бе успяла да замаже мрънкащия му гласец. Май трябва да му отдадем заслуженото на този тип. За мен цялата вечер се състоеше от четирима нещастници, които така и не успяха да свършат това, за което бяха дошли — нещо, което нека да сме честни, не е много трудно. Час, обаче, беше прозрял още нещо: беше вникнал дотолкова, че да се сети, че пресата ще гръмне и от тази работа той ще успее да изкара нещичко. Добре, той сигурно е знаел за бащата на Джес, но все пак е трябвало да си размърда сивото вещество. Наложило се е да навърже нещата.

Сега е моментът да ви кажа истината. Малко се изкефих на историята. Каква ирония, обаче, да се кефиш, че четеш за себе си, и в същото време това те кара да се замислиш. Да знаете, че едно от нещата, които ме скапа, бе, че не успявах да оставя следи на този свят с музиката си — което е просто друг начин да кажа, че бях готов да се самоубия, защото не бях известен. Може и да съм прекалено строг към себе си, защото знам, че имаше и още, но това поне със сигурност беше вярно. Както и да е, щом разбрах, че в най-скапания момент от живота си съм попаднал на първа страница, ми подсказа, че тук и сега мога да се поуча от цялата работа.

Така че се кротнах в апартамента, пиех кафе и пушех, беше ми адски гот, че хем съм известен, хем никой не знае кой съм. И в този момент се звънна, а аз направо подскочих.

— Кой е.

— Джейджей ли е? — глас на млада жена.

— Кой е?

— Чудех се дали не можем да поговорим? За онази вечер, може ли?

— Откъде взехте този адрес?

— Разбрах, че сте били заедно с Джес Крайтън и Мартин Шарп на Нова година, нали така? Вечерта, когато са се опитали да се самоубият, помните ли?

— Нещо бъркате, госпожо. — Това бе първото изречение между нас, което не завършваше с въпросителна. А отговорът ми прозвуча категорично, сякаш бях облекчен, както след като кихнеш.

— Кое по-точно не съм разбрала?

— Нищо. Натиснали сте грешен звънец.

— Мисля, че не съм.

— Откъде знаете?

— Защото потвърдихте, че сте Джейджей. И ме попитахте откъде имам този адрес.

Правилно. Тези хора бяха професионалисти.

— Не съм казал, че това е моят адрес, нали?

Последва мълчание, докато двамата обмисляхме тъпото ми твърдение, което ехтеше в коридора.

Тя не каза нищо. Представих си я застанала на улицата, клати тъжно глава на жалките ми опити да се измъкна. Зарекох се да не кажа нито дума повече, докато не се разкара.

— Слушайте — каза тя. — Имаше ли причина да слезете?

— Каква причина?

— Не знам. Нещо, което да ободри читателите ни. Може би нещо, не знам, което да ви даде воля да продължите.

— Нямам представа.

— Четиримата сте погледнали Лондон, видели сте красотата на света. Има ли такова нещо? Нещо, което да вдъхнови читателите ни?

Имаше ли нещо вдъхновяващо в това да тръгнем да преследваме Час? Дори и да е имало, аз така и не бях успял да го видя.

— Не каза ли Мартин Шарп нещо, което да ви вдъхне желание за живот например? Ако ви е казал, хората биха искали да знаят.

Опитах се да си спомня дали Мартин бе казал нещо, с което да ни успокои, думи, които тя ще може да използва. Беше нарекъл Джес „тъпа идиотка“, но това бе по-скоро за повдигане на духа, отколкото за да й спаси живота. Разказа ни за гостенка в предаването си, омъжена за човек, който е бил в кома цели двайсет и пет години, но това също не ни помогна кой знае колко.

— Не се сещам за нищо.

— Ще ви оставя визитка с телефони, става ли? Обадете ми се, когато сте готов да поговорим.

За малко да хукна след нея — тя вече ми липсваше. Искаше ми се поне за малко да се превърна в центъра на света й. Мама му стара, искаше ми се да стана център и на собствения си свят, защото напоследък нямах за какво да се хвана, нямаше и да има, след като тя си тръгнеше.

Морийн

И така, прибрах се, пуснах телевизора и си направих чаша чай, обадих се в дома и двама младежи докараха Мати вкъщи, аз го настаних пред телевизора и се започна отново. Трудно ми беше да си представя как ще издържа още шест седмици. Знам, че се бяхме разбрали, но не бях и помисляла, че ще се видя с тях отново. Да, истина е, че си разменихме телефоните и адресите и всичко. (Мартин трябваше да ми обясни, че след като нямам компютър, значи нямах и имейл адрес. Наложи се, защото не бях сигурна дали имам имейл. Помислих си, че може да е нещо в онези пликове, които изхвърляш, след като ги получиш.) Дори не ми бе минавало през ума, че може да се наложи да ги използваме. Кълна се пред Бога, че ще ви кажа истината, макар и да прозвучи така, сякаш се самосъжалявам: имах чувството, че те ще се срещнат сами и ще ме изолират. Бях прекалено стара за тях, прекалено старомодна с моите обувки и с всичко. Беше много интересно да обикалям по разни партита и да видя всички онези странни хора, но това не промени нищо. Пак трябваше да отида, за да взема Мати, пак ме очакваше живот извън самия живот, нещо, от което ми беше втръснало до смърт. Сигурно си мислите как е възможно тя да не изпитва никакъв гняв. Разбира се, че съм обзета от гняв. Няма смисъл да се преструвам, че не съм. Предполагам, че църквата има известна вина. Също и възрастта ми, защото навремето ни учеха да не се оплакваме и да не си позволяваме да негодуваме, нали така? Само че има дни — повечето дни — когато изпитвам желание да изпищя, да се разкрещя, да изпочупя каквото ми попадне и да убивам. Да, точно така, това е гняв. Не е възможно да си обвързан с живот като моя и да не изпитваш гняв. Както и да е. Два дена по-късно телефонът ми звънна и една жена с прелюбезен глас попита:

— Морийн ли се обажда?

— Да.

— Обаждам се от градското управление на полицията.

— Да, здравейте — отвърнах аз.

— Здравейте. Получихме сведения, че на Нова година синът ви е създавал неприятности в търговския. Кражби, дишал е лепило, опитвал се е да преджоби хората и така нататък.

— Страхувам се, че не е бил моят син — отвърнах аз незабавно. — Той е инвалид.

— Сигурна ли сте, че не се преструва?

За половин секунда дори се замислих над думите й. Естествено, след като се обаждат от полицията. Искаш да си напълно убедена, че им казваш истината, просто да си сигурна, че няма да се набъркаш в неприятности.

— Трябва да е невероятен актьор, ако е така.

— А вие сте сигурна, че той не е добър актьор.

— Убедена съм. Инвалидността му е такава, че не може да прояви никакви актьорски способности.

— Ами ако тъкмо по този начин се преструва? Там е работата, че онзи, как му се викаше, напълно отговаря на описанието. Заподозреният.

— А описанието какво е? — Не знам защо го казах. Сигурно, за да покажа, че съм готова да им помогна.

— И до това ще стигнем, госпожо. Можете ли да ни съобщите местонахождението му на Нова Година? Вие с него ли бяхте?

Прониза ме студена тръпка. Отначало не се бях замислила за датата. Бяха ме спипали. Не знаех дали да излъжа или не. Ами ако някой от дома го беше извел и го бе използвал за прикритие, нещо такова? Някой от онези младите служители например. Те изглеждаха много симпатични, но човек никога не знае. Ами ако са отишли да крадат, ако са скрили нещо под одеялото на Мати? Ами ако са ходили всички да пият и са отвели Мати с тях, а след това са се набъркали в някой бой и са блъснали количката с всички сили към онзи, с когото са се били? Тогава сигурно полицията го е видяла как се устремява към някого и не са знаели, че той не може да спре, затова са решили, че е с онези. А след това са си казали, че се прави на малоумен, за да не го замесят. Ако в някого се блъсне инвалидна количка, човекът може да бъде сериозно наранен. Може дори да му счупи крака. Ами ако… Въпреки че бях обзета от паника, така и не разбирах как е успял да диша лепило. Дори и така да е! Това бяха нещата, които ми минаха през ума. Почувствах се много виновна. Не бях с него, а трябваше. Причината да не съм била с него беше, че имах намерение да го изоставя завинаги.

— Не, не бях с него. За него, обаче, се грижеха.

— Разбирам.

— Бил е в пълна безопасност.

— Сигурна съм, госпожо. Само че ние не говорим за неговата безопасност, нали? Говорим за безопасността на хората в търговски център „Удън Грийн“.

„Удън Грийн“ ли? Бил е чак в „Удън Грийн“?

— Не. Да. Извинете.

— Наистина ли съжалявате? Наистина ли ми изказвате ш… съжаления?

Не можех да повярвам на ушите си. Знаех, разбира се, че полицаите не се съобразяват много с приказките си. Само че си мислех, че употребяват тези изрази, когато са стресирани, заради терористи, нали разбирате, а не когато разговарят с гражданите, докато провеждат рутинно разследване. Освен, разбира се, ако тя бе наистина стресирана. Възможно ли беше Мати, или който го бе блъснал, да са причинили смъртта на някого? На някое дете например.

— Морийн?

— Да, слушам ви.

— Морийн, не се обаждам от полицията. Аз съм Джес.

— О! — изчервих се заради собствената си глупост.

— Повярва ми, нали, тъпа стара чанто?

— Да, повярвах ти.

По гласа ми долови, че ме е разстроила, затова не повдигна повече този въпрос.

— Ти чела ли си вестници?

— Не. Не ги чета.

— Пишат за нас.

— За кого пишат?

— За нас. Нас с Мартин ни споменават. Голям майтап, нали?

— Какво пише?

— Казват, че ние двамата с Мартин и още двама тайнствени хора са имали планове да се самоубият.

— Това не е вярно.

— Да, бе. Освен това пише, че съм дъщерята на заместник-министъра на образованието.

— Защо са го написали?

— Защото съм му дъщеря.

— О!

— Казвам ти го, за да знаеш какво пише във вестника. Изненадана ли си?

— Прекалено много ругаеш за дъщеря на политик.

— Някаква репортерка е ходила в апартамента на Джейджей и го е питала дали не можем да й кажем нещо вдъхновяващо.

— Това какво означава?

— Не знаем. Ще проведем спешно събрание.

— Кой ще го провежда?

— Ние четиримата. Среща, за да си спомним доброто старо време. Може би пак където закусвахме.

— Не мога да отида никъде.

— Защо да не можеш?

— Заради Мати. Нали това беше една от причините да се кача на покрива. Защото не мога никога да мръдна никъде.

— Можем ние да дойдем.

Отново усетих, че се изчервявам. Не ги исках тук.

— Не, не. Ще измисля нещо. За кога планирате срещата?

— По-късно днес.

— За днес няма да успея да уредя нищо.

— Значи ние ще дойдем у вас.

— Моля ви, недейте. Не съм чистила.

— Изчисти тогава.

— Никога не съм посрещала човек от телевизията у нас. Нито пък дъщеря на политик.

— Няма да се надувам. Ще се видим в пет.

Имах три часа, за да оправя всичко, да прибера. Струва ми се, че да водиш живот като моя, направо може да те побърка. А и трябва да си малко луд, за да искаш да скочиш от покрива на някоя сграда. Също така трябва да си малко луд, за да слезеш отново. Да не говорим, че трябва да си много луд, за да се примиряваш с Мати, с безкрайното стоене вкъщи и със самотата. Но пък си мисля, че съм съвсем малко луда. Ако бях наистина луда, нямаше да се притеснявам и да хукна да чистя и подреждам. Ако пък бях много луда, нямаше да ме интересува какъв хаос ще заварят.

Мартин

Май ми беше минало през ум, че посещението ми на покрива на „Топърс“ може да заинтригува приятелчетата от жълтата преса. Бях на първа страница на вестниците, когато паднах мъртво пиян на улицата, за Бога, а някои биха казали, че да се опиташ да паднеш от висока сграда е доста по-интересна клюка. Когато Джес каза на Час къде сме се запознали, дори не ми мина през ум, че ще му стигне акъла да продаде тази пикантерия, защото въпросният Час ми се стори напълно безмозъчно същество, затова пренебрегнах страховете й и реших, че е някаква параноя. Ако имах представа, че и самата Джес е от хората, за които гледат да изровят нещо и да ги изтъпанчат на първа страница на вестниците, щях да се подготвя.

Агентът ми звънна веднага и ми прочете статията. Аз само от време на време разлиствам „Телеграф“.

— Има ли нещо вярно?

— Между нас ли ще остане?

— Ако пожелаеш.

— Щях да скоча от покрива на небостъргача.

— Божичко.

Агентът ми е млад, зелен и се прави на изтънчен. Когато излязох от затвора, открих, че, цитирам, в агенцията е имало реорганизация и Тео, който едно време правеше кафе за бившия ми агент, сега е единственият човек, застанал между мен и пълното професионално забвение. Тео беше човекът, който ми уреди работа в телевизия „Фийт Ап!“, най-противната кабеларка на света. Беше завършил богословие и имаше публикувани стихосбирки. Подозирам, че играе футбол за „Меката китка“, нали разбирате за какво намеквам, въпреки че това не води доникъде. Достигнал е самият хитър връх по скалата на компетентността.

— Запознах се с нея там. С нея, и с още двама. След това слязохме заедно. И ето ме пак в страната на живите.

— А защо си искал да скочиш?

— Просто прищявка.

— Сигурен съм, че си имал причина.

— Имах. Просто се шегувам. Прочети досието ми. Запознай се със събитията напоследък.

— Мислех, че сме обърнали нова страница. — Страхотно се трогвам всеки пък, когато заговори в първо лице множествено число. Чувал съм всичките му дрънканици: „Откакто излязохме от затвора…“, „Откакто ни се случи онази неприятност с тийнейджърката…“. Ако бях скочил, щях да съжалявам за едно-единствено нещо, а именно, че никога нямаше да чуя Тео да казва: „Откакто се самоубихме…“ или пък „След погребението ни…“

— Мислили сте грешно.

Последва умислено мълчание.

— Господи! Ами сега какво?

— Ти си агентът. Май това слага край на творческите възможности.

— Ще помисля малко и ще ти се обадя. Между другото, бащата на Джес се опитва да се свърже с теб. Звъня тук, но му казах, че политиката на агенцията е да не даваме личните номера. Правилно ли съм постъпил?

— Правилно си постъпил. Дай му, обаче, номера на мобилния ми. Няма защо да го избягвам.

— Искаш ли ти да му се обадиш? Оставил е номера си.

— Казвай.

Докато говорех по телефона с Тео, и бившата ми съпруга, и бившето ми гадже оставиха съобщения. Не се бях сещал нито за едната, нито за другата, докато Тео ми четеше статията; ето че изведнъж ми се догади. Започвах да разбирам важната истина покрай това самоубийство: провалът може да те нарани не по-малко от успеха, да не говорим, че най-вероятно ще роди много повече гняв, защото няма мъка, с която да го потушиш. По всичко личеше, съдейки по тона на съобщенията, че бях загазил яко.

Първо се обадих на Синди.

— Противен егоистичен идиот — провикна се тя.

— Не знаеш нищо освен това, което си прочела във вестника.

— Ти май си единственият човек на този свят, когото вестниците разкъсват на парчета за верни неща. Ако напишат, че си спал с петнайсетгодишна, значи е така. Ако напишат, че си се търкалял пиян на улицата, значи е било точно така. Не им трябва да си измислят каквото и да е за теб.

Доста точно наблюдение. Тя беше права: нито веднъж не ми се беше случвало да стана жертва на празни клюки или измислици. Като се замислите, това бе едно от най-унизителните неща през последните няколко години. Ако вестниците тръбяха какви ли не гнусотии за мен, всяка дума от въпросните гнусотии беше самата истина.

— Така че предполагам — продължи тя, — че отново са нацелили. Бил си на покрива на онази сграда и си имал намерение да се хвърлиш. А вместо това си слязъл с момиче.

— Накратко казано е така.

— Ами дъщерите ти?

— Те знаят ли?

— Още не. Само че някой в училище ще им каже. Винаги става така. Какво да им кажа?

— Може би аз трябва да поговоря с тях.

Синди излая. Този лай, поне така подозирам, трябваше да бъде подигравателен смях.

— Кажи им каквото искаш — продължих аз. — Кажи им, че татко им е бил тъжен, а след това отново се е развеселил.

— Великолепно. Ако имахме деца по на две години, това щеше да бъде съвършеното обяснение.

— Не знам, Синди. Искам да кажа, че след като не мога да ги виждам, значи проблемът не е мой, нали? Ти се оправяй както знаеш.

— Копеле гадно.

Това бе краят на телефонния ни разговор. След като тя отказваше да ме допусне да участвам във възпитанието на дъщерите, бе излишно да подчертавам, че това ме съсипва. Както и да е. Поне се разкара от телефона.

Не знам какво още дължа на дъщерите си. Още преди години се отказах от пушенето, защото по онова време знаех, че им го дължа. Само че след като заформиш каша като тази, която аз сътворих, пушенето май е последна грижа — така че пропуших отново. Ето на това му се вика пътешествие: от отказването на цигарите — отказваш се, защото искаш да защитиш децата си от загуба за колкото е възможно повече време — до спора с майка им за най-подходящия начин, по който до им съобщиш за опита си за самоубийство. Относно подобни разговори никой не ни бе споменал и дума в курса, на който ходихме, след раждането им. За всичко е виновно разстоянието. Аз се отдалечавах все повече, а момичетата се смаляваха, докато накрая се превърнаха в малки точици и не успявах да ги видя, и буквално, и преносно. Не успяваш да си представиш лицата им, нали, не и когато се превърнат в онези малки точки, така че не се налага да се притесняваш дали са щастливи или тъжни. Тъкмо поради тази причина убиваме мравките. И така, след известно време самоубийството започва да се превръща в смислена възможност, в начин, който нямаше да бъде възможен, ако се вглеждаше в очите си всеки ден.

Пени все още плачеше, когато й се обадих.

— Така поне нещата се връзват — каза след малко тя.

— Какво?

— Това, че си тръгна от вечерята, за да отидеш там. А след това се върна с онези хора. Просто не можех да си обясня те какво общо имат.

— Единственото обяснение, до което стигна, бе че по някакъв начин те ми бяха помогнали да правя секс с друга.

— Именно. — Тя изсумтя презрително. Пени е готина. Не е някоя гаднярка. Мила е, готова да ти достави удоволствие, раздава обичта си… Някой ден ще направи партньора си истински щастлив.

— Съжалявам.

— Май аз оплесках всичко, нали?

— Това, което аз успях да оплескам, стана по-рано. Което, между другото, не означава нищо, ама абсолютно нищо. Искам да кажа, че от твоя страна нямаше никакви издънки. Ти беше чудесна.

— Как се чувстваш днес?

Не си бях задавал този въпрос. Бях се събудил с махмурлук, когато телефонът се раззвъня, и след това животът ми поднесе изненада. Цяла сутрин не бях помислял за самоубийство.

— Добре. Сега нямам намерение да се качвам там горе, ако това имаш предвид.

— Ще поговориш ли с мен, преди да го сториш?

— За всичко онова ли?

— Да.

— Не знам. Според мен това не е нещо, което може да се оправи с приказки.

— Знам, че не мога да оправя нещата. Просто не искам да прочета за случилото се във вестниците.

— Можеш да имаш някой по-добър, Пени. Много по-добър от мен.

— Не го искам.

— Ясно. Значи не си съгласна с предварителните условия.

— Притежавам достатъчно самоуважение, за да си мисля, че има един мъж, който предпочита да прекара Нова година с мен, вместо да се самоубие, като скочи.

— Защо тогава не се опиташ да го откриеш?

— За теб би ли имало значение?

— Ами… Дали има значение подобно нещо… Май не ми е до това точно сега.

— Боже! Беше напълно откровен.

— Нима? Аз пък си мислех, че съм напълно прозрачен от самото начало.

— Така че какво искаш да направя?

— Май не можеш да направиш почти нищо.

— По-късно ще ми се обадиш ли?

— Да, разбира се.

Поне така предполагах.

Всички — всички, с изключение на Крис Крайтън, очевидно — знаят къде живея. Всички ми имат домашния телефон, мобилния, имейл адреса. Когато излязох от затвора, бях раздал координатите си на всички, които проявяваха някакъв интерес: тогава трябваше да си намеря работа, имах нужда от връзки. Никой от тези гадняри не ми се обади, разбира се, а ето че сега напъплиха пред вратата ми. Като казвам „всички“, говоря за трима или четирима от онези мърлячи, разни младоци, и момчета, и момичета с подпухнали лица, които правят репортажи за разни училищни празненства, а сега направо не могат да повярват на късмета си. Минах между тях, не че беше някакъв проблем — и четиримата зъзнеха на тротоара и пиеха кафе от пластмасови чашки — защото те изобщо не представляваха журналистическа заплаха. На всички ни допадна блъскането обаче. Аз се почувствах като някоя важна личност, а те си въобразяваха, че са по петите на разтърсваща клюка. Усмихвах се широко и раздавах „Добро утро“, без да се обръщам към някого специално, и ги разблъсках от пътя си с куфарчето.

— Истина ли е, че си опитал да се самоубиеш? — попита една забележително непривлекателна жена, стиснала бежов микрофон.

Посочих себе си, за да привлека вниманието им към превъзходната си физическа форма.

— Ако съм се опитал, значи съм се справил доста неуспешно — отвърнах аз.

— Познаваш ли Джес Крайтън?

— Кой?

— Джес Крайтън, дъщерята на онзи министър. На образованието.

— Приятел съм на семейството от много години. Всички прекарахме Нова година заедно. Може би затова се е получило това глупаво недоразумение. Изобщо не е ставало въпрос за самоубийство. Излязохме да пийнем по нещо. А това са две коренно различни неща.

Започвах да се забавлявам. Почти съжалявах, когато стигнах при пежото, което бях взел под наем за огромна сума, за да заменя изчезналото беемве. Не че знаех къде отивам. Само след минути, обаче, денят ми бе разграфен: Крис Крайтън ми звънна на мобилния, за да ме покани у тях да си поговорим, а след това, малко след това, от същия телефонен номер се обади Джес, за да ме информира, че ще ходим у Морийн. Нямах нищо против. Друга работа нямах.

Преди да почукам на вратата у Джес, поседях в колата две минути и се замислих. Последният сблъсък с разгневен баща беше скоро след злополучния ми, и както се оказа незаконен сексуален контакт с Даниел (един и седемдесет и седем, сутиен с обиколка седемдесет, чашка DD, на петнайсет години и двеста и петдесет дена, затова позволете ми да ви кажа, че оставащите сто и петнайсет дена бяха от огромно значение). Мястото на сблъсъка ни беше в апартамента ми, стария огромен апартамент на площад „Гибсън“, и няма нужда да ви казвам, че срещата се проведе не защото бащата на Даниел откликна на топлата ми покана, а защото висеше пред нас и ме чакаше, докато аз се опитвах да се завлека вкъщи една нощ. Разговорът ни не беше особено плодотворен не само защото се опитах да повдигна въпроса за родителските отговорности, а и защото той се опита да ме удари. И досега си мисля, че имах известно право. Каква й беше работата на петнайсетгодишната да смърка кокаин в мъжката тоалетна в нощен клуб „Мелънс“ в един сутринта във вторник? Може би ако не бях изразил толкова настойчиво мнението си, той нямаше да се юрне към най-близкия полицейски участък, за да пусне жалба за връзката ми с дъщеря му.

Този път ще се постарая да не съм толкова убедителен. Доколкото разбирах въпросът за родителските отговорности е доста деликатен в семейство Крайтън, особено след като една тийнейджърка вече се водеше безследно изчезнала, по всяка вероятност мъртва, а другата бе готова да се самоубие и по всяка вероятност не беше с всичкия си. Както и да е, съвестта ми беше напълно чиста. Единственият физически контакт с Джес беше, когато седнах върху нея и то по причини, които нямаха нищо общо със секса. И не толкова че нямаха нищо общо със секса, по-точно не бяха продиктувани от егоистични подбуди. Дори можеха да се нарекат героична постъпка.

Крис Крайтън за съжаление нямаше намерение да ме посрещне като герой. Нито ми подаде ръка, нито ми предложи кафе. Покани ме в хола и ме огледа така, сякаш бях някой мърляч от парламентарните комисии. Очевидно не бях особено предвидлив — трябваше да разбера каква е фамилията на Джес и да му се обадя. Освен това ме имаше за човек без всякакъв вкус — струва ми се, че господин Крайтън беше останал с впечатлението, че дъщеря му е спомената в жълтата преса единствено заради мен, защото аз съм от хората, за които пишат в евтините вестничета. Когато се опитах да покажа грешките в начина му на мислене, той изтъкна, че много ме бивало да се измъквам. Тъкмо бях станал и се канех да си тръгна, когато се появи Джес.

— Казах ти да останеш горе.

— Да, знам. Само че май не си забелязал, че от известно време вече не съм на седем. Някой да ти е казвал, че си кръгъл идиот?

Той беше ужасен от нея, личеше веднага. Прояви достатъчно самоуважение и прикри страха си зад някакво подобие на умора.

— Аз съм политик. Все това ми повтарят.

— Тебе какво те грее къде съм прекарала Нова година?

— Струва ми се, че сте прекарали вечерта заедно.

— Да, стана съвсем случайно, дъртофел скапан.

— Ето така разговаря тя с мен — поясни той и ме погледна жално, сякаш дългогодишната ми връзка с тях ми даваше право да се намеся, за да го защитя.

— Обзалагам се, че съжалявате за решението си да не изберете частно училище.

— Моля?

— Възхитително, записали сте я в местното училище. Искам, обаче, да ви кажа нещо. Човек получава това, за което плаща. Дори по-малко.

— Училището на Джес се справя чудесно, когато възникнат затруднения — обясни Крайтън. — Петдесет и един процента от оценките на Джес са четворки, дори на изпитите накрая изкара по-висок успех, което е с единайсет процента по-добър резултат от предишната година.

— Чудесно наистина. Сигурно това ви е успокоението. — И двамата погледнахме към Джес, а тя ни показа среден пръст.

— Работата е там, че вие сте били loco parentis[1] — заяви гордият баща. Бях забравил, че Джес се отнася към дългите префърцунени изрази по същия начин, по който расистите се отнасят към черните: мразеше ги и имаше желание да ги изпрати там, откъдето са се появили. Погледна го кръвнишки.

— Първо, тя е на осемнайсет. Второ, аз седнах върху нея, за да й попреча да скочи. Това може и да не беше точно родителска загриженост, но поне бе проява на загриженост. Съжалявам, че не ви написах подробен отчетен доклад на края на вечерта.

— Спахте ли с нея?

— Това пък какво ти влиза в работата, татко?

Нямаше да изтърпя подобно нещо. Нямах никакво намерение да бъда въвлечен в спор за правата на Джес да води сексуален живот.

— Можете да сте абсолютно сигурен, че не съм.

— Ало — обади се Джес. — Не е нужно да го казваш по този начин.

— Какъв начин?

— Все едно, че си облекчен. Щеше да извадиш голям късмет.

— Ценя приятелството ни прекалено много, за да го усложнявам.

— Ха-ха.

— Ще поддържате ли връзка с Джес?

— Определете условията си.

— Според мен, първо вие трябва да определите вашите.

— Слушай, мой човек. Дойдох, защото знам колко се притеснявате. Само че ако ще ми говорите по този начин, си заминавам вкъщи, дяволите да го вземат. — Словесният расист се оживи малко: англосаксонците отвръщаха на удара на римските нашественици. Грубостта ми го накара да замълчи.

— Съжалявам. Вече знаете за миналото на това семейство. Така няма да ми бъде по-лесно.

— А! Като че ли на мен ще ми бъде по-лесно — възкликна Джес.

— На всички ни е трудно. — Крайтън определено бе решил да положи усилия.

— Да, виждам.

— Какво да направим? Моля ви, кажете? Ако имате някакви идеи…

— Работата е там — казах аз, — че и аз си имам проблеми.

— А стига, бе — обади се Джес. — Ние пък се чудехме защо си тук.

— Разбирам, Мартин. — Очевидно имаше опит с медиите и го бяха научили да използва личните имена при всяка възможност, също както и останалите роботи на Блеър, за да демонстрира близостта помежду ни. — Имам предчувствие за вас. Разбирам, че сте направили някои погрешни стъпки в живота…

Джес изсумтя.

— И въпреки това мисля, че не сте лош човек.

— Благодаря ви.

— Ние сме една банда — заяви Джес. — Нали, Мартин?

— Така е, Джес — отвърнах аз с надеждата баща й да забележи, че не съм очарован. — Приятели завинаги.

— Каква е тази банда? — попита Крайтън.

— Ще бдим един над друг. Нали така, Мартин?

— Така е, Джес. — Ако продължавах да се съгласявам по този неестествен начин, думите скоро щяха да започнат да засядат в гърлото ми. Представях си как се изплъзват обратно там, откъдето бяха тръгнали.

— Значи все пак сте били loco parentis.

— Не съм сигурен, че става въпрос за такава банда — опитах се да уточня аз. „Банда Loco Parentis“… Не звучи като име на яка банда, нали? Какво ще правим? Ще съкрушим истинските семейства ли?

— Ти, скапаняко, да млъкваш и ти, скапаняко, да млъкваш — каза Джес първо на Крайтън, а след това и на мен.

— Исках да кажа — продължи Крайтън, — че ще сте до нея.

— Той така обеща — заяви Джес.

— И това трябва ли да ме успокои?

— Това си е ваша работа — отвърнах аз. — Само че нямам никакво намерение да успокоявам когото и да е за каквото и да е.

— Доколкото разбрах и вие имате деца.

— Може и така да се каже — намеси се Джес.

— Няма нужда да ви обяснявам колко бях разтревожен за Джес и какво облекчение е да знам, че един здравомислещ възрастен ще се грижи за нея.

Джес се изхили подигравателно.

— Знам, че не бихте… Вие не сте… В някои от клюкарските вестници…

— Притеснява се, че спиш с петнайсетгодишни — поясни Джес.

— Не съм на интервю за работа — заявих аз. — Не я искам тази работа и ако решите да ме назначите, преценката трябва да е ваша.

— Искам само да ми обещаете, че ако забележите Джес да се забърква в сериозни неприятности, или ще се опитате да ги предотвратите, или ще ми кажете какво става.

— За него ще бъде истинско удоволствие — отвърна Джес. — Само че е останал без пукната пара.

— Какво общо имат парите?

— Защото, ако се наложи да ме наглежда и аз отида в някой клуб или нещо такова и решат да не го пуснат вътре, защото е пълен прошляк… ами…

— Какво ами?

— Ами мога да вляза и да се надрусам яко. Мога да пукясам, само защото ти си една дърта стипца и не смееш да се отпуснеш.

Изведнъж разбрах какво се опитва да направи Джес: седмична надница от двеста и петдесет лири в най-ниско платената кабелна телевизия във Великобритания не само ти помага да мислиш в правилната посока, ами стимулира въображението ти. Представих си Джес отпусната и бездиханна в някой кенеф, защото не съм имал двайсет кинта… Беше гадно само да си го помисля, нали ме разбирате.

— Колко искате? — Крайтън въздъхна, като че ли всичко — разговорът, който водехме, новогодишната вечер, престоят ми в затвора — са били грижливо планирани, за да ме доведат до този момент.

— Не искам нищо — отвърнах аз.

— Напротив, искаш — каза Джес. — Иска, и още как.

— Колко струва в днешно време, за да се отиде в някой клуб? — попита Крайтън.

— Като нищо се профукват сто кинта — отвърна Джес.

Сто кинта ли? Унижавахме се заради цената на една прилична вечеря за двама?

— Не се и съмнявам, че ти ще „профукаш“ сто кинта, без да ти мигне окото. Само че той няма намерение да профуква тези пари, нали? Той трябва просто да плати входа, в случай че приемеш свръхдоза. Предполагам, че той няма да се подпира на бара, ако ти си някъде между живота и смъртта в някоя тоалетна.

— Значи се опитваш да ми кажеш, че животът ми не струва и сто кинта. Много мило от твоя страна, особено след онова, което се случи с Джен. Не бях помисляла, че имаш достатъчно дъщери, за които не ти пука.

— Джес, не е честно.

Входната врата се блъсна някъде между „не“ и „честно“ и двамата с Крайтън останахме втренчени един в друг.

— Май не успях да овладея положението много добре.

Свих рамене.

— Тя измъква пари със заплахи. Или всеки път, когато поиска, й давате, или изфучава навън. Разбирам, че това е малко… нали знаете, всъщност доста стряскащо. Като знам какво се е случило в семейството ви.

— Ще й давам колкото поиска, всеки път, когато поиска — примири се той. — Моля ви, отидете да я намерите.

Излязох от къщата по-богат с двеста и петдесет кинта, а Джес ме чакаше на края на алеята за коли.

— Бас държа, че си получил два пъти повече от това, което си поискал — каза тя. — Винаги се получава, когато се спомене Джен.

[1] Loco parentis (лат.) — в ролята на родител. — Бел.прев. ↑

Джес

Няма да повярвате — не мисля, че и аз вярвам — обаче ми се струва, че това, което се случи с Джен, нямаше абсолютно нищо общо с Нова година. Виждам, обаче, като говоря с други и чета вестниците, че никой не го възприемаше по този начин. Те все ми пробутваха, че сестра ми била изчезнала, затова съм решила да скоча от сградата. Само че не е така. Сигурно и това е било сред съставките, но изобщо не бе цялата рецепта. Ако приемем, че аз съм спагети „Болонезе“, то тогава Джен беше в ролята на доматите. Може би лукът. Или дори чесънът. Само че тя не беше нито месото, нито самите спагети.

Хората реагират по различни начини на едно и също нещо, нали? Някои ще започнат да оказват помощ на разни групи и организации, знам, че ще го направят, защото мама и татко все се опитват да ме пробутат я в тая, я в оная група, главно защото я ръководи някой, който е получил медал или грамота от кралицата. А пък други просто ще си седнат вкъщи и ще гледат телевизия през следващите двайсет години. Аз пък започнах да се забърквам в разни работи. По-точно забъркването се превърна в работа на пълен работен ден, докато преди това ми беше просто хоби: забърквах се в разни неща и преди Джен да изчезне. Не мога да си кривя душата.

Преди да продължа, ще отговоря на въпроса, който задават всички, за да не седите и да се чудите. Не, нямам представа къде е тя. Да, според мен е жива: защото цялата тази работа с паркираната изоставена кола ми се струва много фалшива. Какво изпитваш, когато сестра ти изчезне? Веднага ще ви кажа. Нали знаете, когато изгубите нещо ценно или портфейл, или някое бижу, не можете да мислите за нищо друго. И тук е така, само че в този случай липсата ви държи непрекъснато.

Има и друг въпрос, който задават хората. Къде си мисля, че може да е? Което е различно от въпроса дали знам къде е. Отначало не разбирах, че двата въпроса са различни. След това, когато разбрах, реших, че въпросът къде според мен би била тя, е тъп. Ами че ако знаех къде е, щях да отида да я намеря. Само че сега вече го възприемам по-скоро като поетичен въпрос. Защото това е все едно да попитате що за човек е била тя. Как съм мислела, възможно ли е да е заминала за Африка, за да помага на хората. Или пък дали според мен не е хукнала някъде да си поживее, или пък може би пише поезия на някой шотландски остров, или пътува из австралийската пустош. Сега ще ви кажа какво мисля по този въпрос. Според мен е родила някъде в Америка и е в някое малко градче в Тексас, може би в Калифорния и живее с мъж, работник, който се грижи за нея и я обича. Това казвам и на хората, само дето не съм сигурна дали им говоря за Джен или за себе си.

А, да, и още нещо — особено ако четете това в бъдеще, когато всички вече са забравили за нас и какво е станало: не се надявайте тя да се появи след известно време, за да ме спаси. Тя не се връща, разбрахте ли? Не откриваме и тялото й. Нищо не става, така че просто забравете за нея. Не, не забравяйте за нея, защото тя е важна. Само че не мислете, че и тя ще се появи. Тук не става въпрос за нея.

Морийн живее по средата на пътя между „Топърс“ и Кентиш Таун, на една от онези тъпи тесни улички, където е пълно с бабички и учителки. Не съм сигурна дали са учителки, но наоколо бъка от велосипеди — велосипеди и кофи с отпадъци за рециклиране. Пълна тъпота е това рециклиране, нали? Споделих с Мартин, а той се съгласи, че било така, щом го казвам аз. Стори ми се малко уморен. Попитах го дали иска да му кажа защо е тъпо, но той не искаше. Също както не искаше да знае защо Франция е тъпа. Изобщо не му се приказваше.

В колата бяхме само двамата с Мартин, защото Джейджей не искаше да пътува с нас, въпреки че минахме почти до апартамента му. Джейджей сигурно щеше да помогне разговорът да потръгне. Имах желание да говоря, защото бях нервна и само заради това ръсех глупости. Може би „глупости“ не е най-подходящата дума, защото не е глупост да кажеш, че Франция е тъпа страна. Просто е прекалено крайно изказване, или както там предпочетете да го наречете. Джейджей щеше да ме накара да се осъзная и нямаше да ми позволи да продължавам в този дух.

Аз пък бях нервна, защото знаех, че ще видим Мати, а мен никак ме няма да се занимавам с инвалиди. Не че е нещо лично, не че мразя и не мога да търпя инвалидите. Знам, че и те имат право на образование и могат да си купуват карти за градския транспорт и разни такива. Просто от тях ми става зле. Абе не ме бива да се преструвам, че и те са като вас и мен, след като не са, нали не са? Не ви говоря за „инвалидите“, които имат по един крак например. Те са си наред. Говоря ви за онези, които не са много в час, крещят и правят странни муцуни. Как е възможно някой да каже, че са като вас или като мен. Добре де, и аз крещя и правя странни физиономии, но поне знам кога и защо ги правя. Така е през повечето време. А при тях, не се знае кога ще го направят, нали? Да не говорим, че ги има навсякъде.

Не мога да отрека, че Мати беше съвсем тих и кротък. Той е толкова инвалид, че няма проблем с него. Просто си седи. Според мен, така е по-добре, въпреки че според него не е точно така. Друг е въпросът дали той изобщо разбира нещо. А ако не разбира, значи не е моя работа, нали така? Доста е висок, седи в инвалидна количка, има си възглавници и нещо му е завряно зад главата, за да не се лашка насам-натам. Нито те поглежда, нито нищо, така че не ти става гадно. След известно време изобщо забравяш, че го има, затова се справих доста по-добре, отколкото си мислех, че ще се справя. Мама му стара, това, обаче, е голяма отврат. Горката стара Морийн. Казвам ви, че ако бях на нейно място, нямаше да има земна сила, която да ме свали от оня покрив. Не, разбира се.

Когато пристигнахме, Джейджей беше вече там, така че щом влязохме, имах чувството, че съм попаднала на семейна среща, с тази разлика, че не се поглеждахме и никой не се преструваше, че се радва да види останалите. Морийн ни направи чай, а Мартин и Джейджей й задаваха любезни въпроси за Мати. Аз започнах да се оглеждам, защото не исках да ги слушам. Тя наистина беше разтребила, точно както каза, че ще направи. Тук нямаше почти нищо, освен един телевизор и разни неща, на които да се седне. Все едно, че току-що се беше нанесла. Дори останах с впечатлението, че е местила разни работи и е свалила част от мебелите от етажа, защото по стената се виждаха следи. Тогава, обаче, Мартин ме попита какво мисля, така че се наложи да спра да се озъртам и се включих в разговора. Налагаше се да започнем и да уточним плана си.

Джейджей

Не исках да ходя у Морийн с Мартин и Джес, защото ми трябваше време, за да помисля. В миналото бях правил интервюта с музикални журналисти, но те бяха все фенове на бандата, готини типове, които направо изперкваха, ако им подариш някой демодиск и ги почерпиш. Само че разни други, като онази на вратата, с вдъхновението… Господи, те изобщо не са ми ясни. Единствено знаех, че по някакъв начин са ми открили адреса, и то само за двайсет и четири часа, а след като можеха да направят това, какво ли още щяха да направят? Не че разполагаха с имената и адресите на всички хора, които живеят във Великобритания, просто за всеки случай, за да ги имат, ако някой ден се случи нещо интересно.

Както и да е, онази направо ме превърна в параноик. Стига да искаше, щеше да разбере за бандата само за пет минути. След това щеше да се докопа до Еди и Лизи, а след това щеше да разбере, че не умирам от нищо, а дори и да умирах, бях скрил истината, която знаех единствено аз. Да не говорим, че щеше да разбере, че болестта ми не съществуваше.

С други думи, бях така изперкал, че си мислех колко яко съм загазил. Взех автобус до Морийн и по пътя реших да си призная всичко, да им разкажа истината, а ако не им хареса, майната им. Нямах желание да прочетат какво става от вестниците.

Мина известно време, докато свикнем с дишането на горкия Мати, което бе шумно и звучеше така, сякаш му костваше огромно усилие. Като гледам, всички си мислехме за едно и също, чудехме се дали ние бихме се справили, ако бяхме на мястото на Морийн, и се опитвахме да преценим дали нещо можеше да ни убеди да слезем от онзи покрив.

— Джес — започна Мартин. — Ти искаше да се срещнем. Защо ни призова?

— Добре — заговори тя, след като си прочисти гърлото. — Днес сме се събрали…

Мартин се изсмя.

— Мама му стара — възкликна тя. — Не бях казала и половин изречение. Какво му е смешното?

Мартин поклати глава.

— Нищо, давай. Ако съм чак толкова смешна, искам да знам защо.

— Сигурно защото това е от онези неща, дето ги казват в църквите.

Последва дълго мълчание.

— Да, знам. Точно такъв ефект търсех.

— Защо? — полюбопитства Мартин.

— Морийн, ти ходиш на църква, нали? — попита Джес.

— Преди ходех — отвърна Морийн.

— Ето, виждате ли. Опитвах се да предразположа Морийн.

— Много мило от твоя страна.

— Защо трябва да прецакваш всичко, което се опитвам да направя?

— Боже — продължи шеговито Мартин. — За малко да усетя мириса на тамян.

— Тогава ти започни, скапан…

— Стига — намеси се Морийн. — В моята къща сте. Съобразявайте се пред сина ми.

Двамата с Мартин се спогледахме и смръщихме лица, сдържахме дъх, стиснахме палци, но напразно. Джес щеше да изтъкне очевидното.

— Пред сина ти ли? Ами че той е…

— Нямам ККР — надигнах глас аз. Това бе единственото, което успях да измисля. Да, знам, че все някога трябваше да го кажа, но имах намерение да си дам малко време, за да се подготвя.

Настъпи мълчание. Чаках да се съвземат, за да ме изритат.

— Браво, Джейджей! — извика Джес. — Това е чудесно!

Трябваше ми цяла минута, за да разбера, че в шантавия свят на Джес бяха успели да открият не само лек за ККР по време на коледните празници, ами някой ангел ми го бе доставил накрак в краткото време между Нова година и втори януари.

— Май Джейджей не се опитваше да ни каже точно това — опита се да поясни Мартин.

— Точно така — съгласих се аз. — Работата е там, че никога не към имал ККР.

— Ни си ли! Копелета гадни.

— Кой?

— Скапаните мърляви доктори. — В къщата на Морийн, „скапан мърляв“ се превърна в предпочитаната ругатня на Джес. — Ти можеш да ги осъдиш. Ами ако беше скочил? И то защото те са оплели конците?

Божичко. Наистина ли трябваше да е толкова трудно.

— Не съм сигурен, че той се опитва да ни каже това — отново се намеси Мартин.

— Прав е — отвърнах аз. — Ще се опитам да бъда максимално ясен: няма такава болест като ККР, а дори и да има, аз не умирам от нея. Измислих си, защото… абе не знам защо. Отчасти, защото имах нужда от съчувствието ви, отчасти, защото не предполагах, че ще разберете какъв ми е проблемът. Съжалявам.

— Дребен мошеник такъв — изсъска Джес.

— Но това е ужасно — обади се Морийн.

— Тъпак такъв — продължи Джес.

Мартин се усмихна. Да разправяш на хората, че си болен от неизлечима болест, си е май същото, като да прелъстяваш петнайсетгодишни, затова той се кефеше на срама ми. Освен това имаше право на известно морално превъзходство, защото бе постъпил както трябва пред лицето на унижението — беше се качил на „Топърс“ и бе провесил крака от перваза. Добре де, не направи следващата крачка, но поне показа, че приема нещата достатъчно сериозно. Аз пък реших да се изфукам първо, а след това да си нося срама. След Нова година се бях направил на още по-голям мизерник, което бе страшно потискащо.

— Защо тогава го каза? — попита Джес.

— Да — подкрепи я Мартин. — Какво се опитваше да постигнеш?

— Просто… не знам. Всичко при вас ми се струваше ясно и точно. Мартин и… нали знаете. Морийн и… — кимнах към Мати.

— При мен нямаше нищо ясно и точно — прекъсна го Джес. — Аз не спирах да дрънкам, че Час ми дължи обяснение.

— Да, но… Не се обиждай, ама ти си пълна кукувица. Няма значение какво разправяш.

— Кажи ни тогава какъв е проблемът — подкани ме Морийн.

— Не знам. Предполагам, че вие ще го наречете депресия.

— Това го разбираме — подкрепи ме Мартин. — Нали всички сме депресирани.

— Да, знам. Само че моята шибана депресия ми се стори… прекалено отнесена. Извинявай, Морийн.

Как е възможно хората да не ругаят? Как изобщо е възможно? Има толкова много празни места в речта, които чудесно се запълват с „шибан“. Казвам ви, че най-възхитителните хора на света са водещите на новините. Ако бях на тяхно място, щях направо да кажа: „И шибаните копелдаци блъснаха гнусния самолет в кулите близнаци“. Как да не го кажеш, ако си нормално човешко същество? Може пък да не са толкова възхитителни. Май по-скоро са роботизирани зомбита.

— Опитай да ни разкажеш — настоя Мартин. — Ние ще проявим разбиране.

— Добре. Значи, съкратеният вариант е, че единственото, което съм искал да имам на този свят, е банда, която да свири рокендрол.

— Рокендрол ли? Нещо като Бил Хейли и „Кометс“ ли? — опита се да уточни Мартин.

— Не, мой човек. Това не е… Абе не знам. Като „Стоунс“. Или пък…

— Те не са „рокендрол“ — сряза ме Джес. — Нали не са? Те са чист рок.

— Добре, де, добре. Просто исках да съм част от рок банда. Като „Стоунс“ или, или…

— Яка музика — обади се отново Джес. Не го каза грубо. Просто уточняваше това, което исках да обясня.

— Както и да е. Боже! Няколко седмици преди Коледа бандата ми се разпадна завинаги. Щом се разделихме, загубих момичето си. Тя е англичанка. Затова съм тук.

Последва мълчание.

— Това ли е всичко? — попита Джес.

— Това е.

— Жалка работа. Сега вече разбирам защо ни пробута ония дивотии с болестта. Предпочиташ да умреш, вместо да не си част от банда, която пее като „Ролинг Стунс“ ли? Напротив, тъкмо обратното. Щях да умра, ако беше така. Хората в Америка още ли ги харесват? Тук никой не се сеща за тях.

— Ами Мик Джагър, той не е ли от „Ролинг Стоунс“? — попита Морийн. — Бяха много добри, кажете, нали бяха? Добре се справяха.

— Само че Мик Джагър не яде стари бисквити като Джейджей.

— Бяха съвсем пресни преди Коледа — оправда се Морийн. — Може да не съм затворила капака както трябва.

Струваше ми се, че нещата започват да се разпиляват.

— Тази работа със „Стоунс“… Това не е важно. Просто ви дадох нещо като пример. Исках да кажа, че… песни, китари, енергия.

— Той е поне на осемдесет — каза Джес. — Той няма никаква енергия.

— Видях го през деветдесета — каза Мартин. — В нощта, когато Англия падна от Германия за Световната купа, и то заради разните там наказания. Един от „Гинес“ ни заведе цяла тумба и през по-голямата част от вечерта слушахме радио. Както и да е, тогава имаше много енергия.

— Тогава е бил на седемдесет — уточни Джес.

— Мама ви стара, вие няма ли да млъкнете? Извинявай, Морийн. (От сега нататък си представяйте, че всеки път, когато заговоря и казвам „мама му стара“, „майната ви“, „шибан“, следва „Извинявай, Морийн“, става ли?)

— Опитвам се да ви разкажа за целия си живот.

— Някой да те спира? — озъби се Джес. — Само че дай малко по-интересно. Нали затова се отплесваме и говорим за бисквити.

— Добре, добре. Вижте, на мен не ми остава нищо. Не ме бива за нищо. Дори не съм завършил гимназия. Имах само бандата, а сега вече и нея я няма, не изкарвам нито стотинка и сигурно цял живот ще снаждам някъде бургери.

Джес изсумтя.

— Сега пък какво?

— Просто ми се струва смешно един янки да казва „снаждам“, вместо… абе ти се сещаш.

— Според мен не каза „снаждам“ в сексуален смисъл — обясни Мартин. — Според мен искаше да каже, че ще реди там кюфтета и каквото се слага в бургерите. Така се казва.

— А-ха — съгласи се Джес.

— И се притеснявам, че това ще ме убие.

— Работата не е убила никого — заяви Морийн.

— Нямам нищо против работата. Само че докато ходехме по турнета и записвахме… Това бях истинският аз, а сега се чувствам празен и разочарован и…, и… Вижте, когато знаете, че сте добър, си мислите, че това ви е достатъчно, че ще успеете, а когато видите, че не става… Какво да правите с таланта си? Къде да го заврете, а? Няма как да го използвате и то… ами… Абе, хора, нещо ме ядеше, още докато бях на сцената и се справях добре. Защото дори когато всичко беше наред, ако не бях на сцената или не записвах всяка минута през деня, а понякога усещах, че имам нужда само от това, щях да се пръсна, разбирате ли? Сега вече няма какво да правя. Едно време имахме песен… — Представа нямам защо започнах да им разказвам. — Тя беше нещо в стил мотаун, казваше се „Обърна ми гръб“ и двамата с Еди я написахме заедно, ама наистина заедно, което обикновено не се случваше и това беше нещо като посвещение на приятелството ни, от колко време действаме заедно и ала-бала. Както и да е, включихме я в първия си албум и беше две минути и трийсет секунди, ама никой не я забеляза, искам да кажа, че хората, които си купиха албума, просто не я забелязаха. Започнахме да я пеем на живо и тя стана по-дълга, а пък Еди направи много идейно соло. Не говоря за соло като при рок китаристите, приличаше по-скоро на, не знам, на музиката на Къртис Мейлфийлд или Ърни Айсли. А понякога, докато свирехме в Чикаго и на сцената се качваха приятели, имаше соло на сакс или на пиано, а след около година-две се превърна в десет-дванайсет минутния гвоздей на концерта. Или започвахме с нея, или я тиквахме някъде по средата, ако имахме намерение да свирим по-дълго и за мен това беше звукът на истинското шибано щастие, извинявай, Морийн, нали ме разбирате? Радост в чист вид. Все едно че караш сърф или си се качил на някой връх. Понасяш се по звука, все едно че те е подела вълна. Изпитвах това чувство поне по сто пъти в годината, а не са много хората, които го изпитват дори един-единствен път в живота си. А после трябваше да се откажа от това, леле, човече, трябваше да се откажа от способността си да творя, когато ми се искаше, та това ми беше част от работния ден и… Да знаете, че сега, като се замисля, вече ми е ясно защо ги набърках тези лайна, извинявай, Морийн, че умирам от шибаната болест, пак извинявай. Защото се чувствах точно така. Умирам от болест, която ти изпива кръвчицата от вените, пресушава всичките ти сокове и те лишава от всичко, благодарение на което се чувстваш жив и…

— И какво? — попита Мартин. — Май пропусна онази част, дето е обяснението защо искаш да се самоубиеш.

— Точно това е — настоях аз. — Болестта ти изпива кръвта.

— То така става с всички — отвърна Мартин. — Нарича се „остаряване“. Изпитвах същото, още преди да ме пратят в затвора. Дори преди да преспя с момичето. Сигурно затова спах с нея, като се замисля.

— Аз разбирам — обади се Джес.

— Наистина ли?

— Разбира се, че разбирам. Прецакан си. — Тя замахна извинително с ръка към Морийн, все едно че беше тенисистка, забила сполучливо топката. — Мислел си, че ще станеш някой, но изведнъж виждаш, че си никой. Нямаш чак толкова талант, колкото си въобразяваш, а нямаш и план Б, нямаш никакви умения, нито образование и те чакат четирийсет-петдесет години никакъв живот. Не точно никакъв, нещо по-малко дори от никакъв. Това е доста трудно. Това е дори по-зле, отколкото онази работа с мозъка, защото сега ще умираш много повече време. Имаш, обаче, избор. Или бавната мъчителна смърт, или бърза и неусетна.

Тя потръпна.

Беше права. Беше ме разбрала.

Морийн

Щеше да ми се размине, ако Джес не беше отишла до тоалетната. Само че не можеш да спреш хората да ходят до тоалетната, нали? Бях толкова глупава и наивна. Дори не ми мина през ума, че тя ще си завре носа където не й е работа.

Известно време я нямаше, а после се върна ухилена, понесла два постера.

Единият беше на момиче, а на другия бе един черен, футболист.

— А това какво трябва да означава? — попита тя.

Станах и й се разкрещях.

— Върни ги веднага. Не са твои.

— Дори не бих предположила за теб — продължи тя. — Я да видим какво става тук. Ти си лесбийка, която си пада по чернилки с големи висулки. Тихата вода е най-опасна.

Типично за Джес, помислих си аз. Тя има толкова мръсно въображение, което не може да се нарече никакво въображение.

— Ти изобщо знаеш ли кои са? — попита тя.

Постерите са на Мати, не са мои. Той, разбира се, не знае, че са негови, но истината е, че са си негови; сама му ги избрах. Знам, че момичето се казва Бъфи, защото така пише на постера, но не знам точно коя е Бъфи. Бях решила, че на Мати ще му се отрази добре вкъщи да има едно привлекателно младо момиче, защото е на тази възраст. Знаех, че черният мъж играе в „Арсенал“, но запомних само малкото му име — Пади. Посъветва ме Джон от църквата, защото той ходи в Хайбъри всяка седмица и разказва, че всички обичали Пади, затова го помолих да ми донесе снимка за моето момче следващия път, когато отиде на мач. Мил човек е този Джон. Та той ми донесе огромния плакат на Пади в момент, в който се радва на вкаран гол, а и не поиска да му го платя, въпреки че след това нещата станаха доста сложни. Кой знае защо реши, че момчето ми е малко момче, на десет или на дванайсет, и обеща да го заведе на мач. Понякога в неделя сутринта, когато „Арсенал“ е загубил в събота, той пита как Мати приема нещата, а когато са спечелили важен мач, ми казва, че е готов да се обзаложи, че момчето ми се радва и така нататък. И така, един петък сутринта, докато връщах Мати с инвалидната количка от пазар, се натъкнахме на него. Не беше нужно да казвам каквото и да е, но понякога се налага да признаеш и пред другите, и пред себе си: „Това е Мати. Това е моето момче.“ Така направих и тогава, а след това Джон никога повече не спомена „Арсенал“. Не че ми липсва в неделните утрини. Има толкова много причини да изгубиш вярата си.

Избрах и постерите, както и всички останали неща, в които бе ровила Джес: и касетките, и книгите, и футболните обувки, и компютърните игри, и видеокасетите. И дневниците, и красивите тефтерчета за телефонни номера и адреси. (Тефтерче за адреси! Боже Господи! Това беше напълно излишно. Можех да му пусна касетка с надеждата, че я чува, но какво да напиша в тефтерчето? Аз самата нямам тефтерче.) Ами онези сладки химикалки, ами камерата и уокмена? И всичките часовници. Тук е събран целият неизживян живот на един тийнейджър.

Всичко започна преди години, когато реших да му боядисам стаята. Беше на осем и още спеше в детската стая — клоуни по пердетата, пухкави зайчета по фризовете на стената, все неща, които бях избирала, докато чаках да се роди и не знаех какъв ще бъде. Всичко вече се лющеше, изглеждаше ужасно, а аз не бях направила нищо, защото така само си мислех за всички неща, които никога нямаше да преживее, и за това, че никога няма да порасне. С какво да заменя пухкавите зайци? Беше на осем, така че може би влакове, и ракети и кораби, дори футболисти щяха да са по-подходящи за него — той, разбира се, не знаеше какви са всички тези неща, какво означават, какво се прави с тях. Но пък той нямаше представа и какво са това зайци, нито пък клоуни. Какво можех да направя? Всичко бе една голяма преструвка, нали? Единственото, което можех да направя, без да продължавам да се преструвам, бе да боядисам стените в бяло и да купя най-обикновени пердета. По този начин щях да му покажа и на него, и на всички, които идваха, че той е просто едно нищо, растение без разум, дори нямаше да се опитам да го скрия. А от друга страна, къде да сложа границата? Означава ли това никога да не му купя тениска с надпис или снимка, защото няма да се научи да чете и няма да разбере какво има на картинката? Кой знае дали изобщо различава цветовете и формите? Няма нужда да ви казвам, че е смешно дори да му говоря, да му се усмихвам, да го целувам по главата? Единственото, което правя, е да се преструвам, но нека поне това бъде както трябва.

Накрая се спрях на пердета с влакчета и онзи от „Междузвездни войни“ на абажура. Скоро след това започнах да купувам от време на време комикси само за да разбера какво четат и мислят момчетата на неговата възраст. Гледахме съботните предавания заедно, така че научих някои неща за поппевците, които може би щяха да му допаднат, понякога се спирахме на програми, които той би гледал. Преди ви казах, че едно от най-лошите неща е никога да не помръднеш, не че като се преструваш, успяваш да промениш нещо. Поне ти помага. Ако не се преструваш, какво ти остава? Както и да е, като си мисля за други неща, това ми помагаше да гледам на Мати по различен начин. Сигурно така правят, когато избират някой нов герой за сериала „Ийстендърс“. Сигурно се питат какво ли харесва този човек, каква музика слуша, кои са приятелите му, кой футболен отбор харесва. Така направих и аз — измислих си син. Той е фен на „Арсенал“, обича да ходи за риба, въпреки че още няма въдица. Обича попмузика, но не от онази, където пеят полуголи и непрекъснато псуват. Много рядко хората ме питат какво иска за рождения си ден или за Коледа и аз им казвам, а те вече знаят, че няма смисъл да се учудват. Повечето от далечните ни роднини не са го виждали никога, а и никога не питат за него. Знаят само, че не е съвсем с всичкия си или че му има нещо. Не искат и да знаят повече, затова никога не питат дали той може да лови риба или както стана с чичо ми Майкъл, дали може да плува под вода и да си гледа часовника в това време. Хората са ти благодарни, когато им кажеш какво да правят. Накрая Мати се разположи в целия апартамент. Нали знаете какви са децата. Разпиляват нещата си навсякъде.

— Няма никакво значение дали знам кои са — сопнах се аз. — Те са на Мати.

— А, значи той е голям фен на…

— Направи каквото ти се каза и ги върни на мястото им — нареди Мартин. — Или ги върни, или се разкарай веднага. Чак такава мръсница ли искаш да бъдеш?

Някой ден, помислих си аз, ще се науча сама да ги казвам тези неща.

Мартин

Този ден не споменахме повече постерите на Мати. Всички бяхме любопитни, разбира се, само че Джес направи така, че двамата с Джейджей повече не можехме да изразим любопитството си. Джес винаги правеше така, че или си с нея, или против нея, а и в този случай, както и в много други случаи, бяхме против нея, което означаваше, че по този въпрос трябва да се мълчи. Тъй като не беше приятно да си мълчим, станахме агресивни и шумни по другите въпроси, които нямаше проблем да обсъждаме.

— Ти не можеш да понасяш баща си, нали? — попитах я аз.

— Да, разбира се. Той е тъп чекиджия.

— Да, ама живееш при него.

— И какво от това?

— Как тогава търпиш? — полюбопитства Джейджей.

— Не мога да си позволя да се изнеса. А и те си имат чистачка, и кабелна, и панорамен телевизор, и всичко.

— Колко е прекрасно да си млад, да си имаш и идеали, и принципи! — подиграх й се аз. — В пълна готовност да се обявиш против глобализацията, така ли стана?

— Какво сега, двама нещастници ли ще ми четат лекция? Да не забравяме и другото. Оная работа с Джен. Те се притесняват.

А, да. Оная работа с Джен. Двамата с Джейджей веднага млъкнахме. От определена гледна точка разговорът дотук можеше да бъде обобщен до следното: един мъж, наскоро тикнат в затвора, след като е правил секс с малолетна, и още един, измислил си смъртоносна болест, защото така си е спестил и време, и разправии и е запазил достойнството си, се подиграват на унила тийнейджърка, защото е искала да се прибере при скърбящите си родители. Реших, че по-късно ще отделя време, за да премисля това от друг ъгъл.

— Искрено съжаляваме за сестра ти — заговори Морийн.

— Че това не е от вчера.

— Въпреки това съжаляваме — отвърна уморено Джейджей. Да се опиташ да подадеш ръка на Джес просто означаваше тя да те прегази безогледно, докато не я поставиш отново на мястото й.

— Вече съм свикнала.

— Нима? — обадих се аз.

— Може и така да се каже.

— Доста странно нещо, с което да свикнеш.

— Горе-долу.

— Не мислиш ли за това през цялото време?

— Не може ли да говорим за това, за което трябва?

— Кое по-точно?

— Какво ще правим. Вестниците и всичко останало.

— Трябва ли изобщо да правим нещо?

— Мисля, че да — отвърна Джейджей.

— Да знаете, че скоро ще забравят за нас — успокоих ги аз. — Просто понякога става шибана прецаквация, извинявай, Морийн, в началото на годината.

— Ами ако ние не искаме да забравим цялата тази работа? — попита Джес.

— Защо ни е да помним? — озъбих й се аз.

— Можем да изкараме някоя и друга пара. Поне ще имаме какво да правим.

— Какво е това, дето ще го правим?

— Не знам. Просто… имам чувството, че ние сме различни. Струва ми се, че хората ще ни харесат и ще се заинтересуват от нас.

— Ти си луда.

— Точно така. Именно. Тъкмо затова ще се интересуват от мен. Дори мога да преиграя малко, само кажете.

— Сигурен съм, че няма да се наложи — побързах да отговоря аз от името и на тримата, а също и от името на цялото население на Великобритания. — И така си добре.

Джес се усмихна мило, учудена от неочаквания комплимент.

— Благодаря, Мартин, ти също. Само че те ще искат да знаят как си прецакал живота си с онова момиче. Ами ти, Джейджей, ще искат да им разкажеш за пиците и всичко. А Морийн пък може да разкаже каква гадост е животът й с Мати. Виждате ли, ще бъдем като супергерои, като Хиксмен, нещо такова. Всеки от нас си има някаква тайнствена сила.

— Да — съгласи се Джейджей. — Самата истина. Аз притежавам суперсилата да разнасям пици. А пък Морийн разчита на суперсилата на сина си инвалид.

— Добре, де, суперсила не беше точната дума. Но вие ме разбрахте. Все нещо има.

— Точно така. „Нещо“. Le mot justeІ[1], както обикновено.

Джес се намръщи, но бе така завладяна от започнатия разговор, че не направи опит да ме обиди, както си му е редът, задето знам чужд израз.

— Освен това можем да кажем, че все още не сме решили дали да не се хвърлим. Много ще се изкефят.

— Ами ако продадем телевизионните права за Свети Валентин… Може пък да превърнат предаването в нещо като „Биг Брадър“. Можеш да го посветиш на онзи, заради когото искаше да скочиш — предложи Джейджей.

Джес не бе убедена.

— Не знам за това — отвърна тя. — Аз говорех за вестниците, Мартин. Можем да изкараме малко пари, нали?

— Да ти е хрумвало, че и без това имаме достатъчно неприятности с вестниците?

— Само че те пишат за теб, нали? — попита Джес. — Ами ако и ние успеем да изкараме по нещичко?

— Какво ще има кажем? — зачуди се Джейджей. — Нямаме какво да им кажем. Качихме се, слязохме, и точка по въпроса. Хората го правят непрекъснато.

— Мислих и за това. Ами ако сме видели нещо — предложи Джес.

— Какво например? Какво може да сме видели?

— Ще ви кажа. Ами ако сме видели ангел?

— Ангел значи — повтори глупаво Джейджей.

— Именно.

— Не съм видяла никакъв ангел — обади се Морийн. — Вие кога видяхте ангел?

— Никой не е виждал никакъв ангел — обясних аз. — Джес предлага да измислим някакво духовно преживяване, за да измъкнем малко пари.

— Та това е ужасно — възкликна Морийн, както всички очаквахме от нея.

— Не че сме го измислили — настоя Джес.

— Не сме ли? Тогава в какъв смисъл сме видели ангел?

— Как се нарича в стихотворенията?

— Моля?

— Не се ли сещате, в стихотворенията. И в английската литература. Понякога казваш нещо, което прилича на друго нещо, а друг път говориш за нещо като за него самото. Като например любовта ми е като скапана мърлява роза, или каквото беше там.

— Сравнения и метафори.

— Да, бе. Точно така. Шекспир ги е измислил, нали? Затова е гений.

— Не.

— Кой тогава?

— Няма значение.

— Защо тогава Шекспир е гений? Какво е направил?

— Някой друг път ще говорим.

— Добре. Както и да е. Така че как се казва онова нещо, дето е нещо, като например когато ти кажат „Ти си путьо“, въпреки че си имаш пенис. Очевидно.

Морийн бе готова да заплаче.

— За Бога, Джес — опитах се да я предупредя аз.

— Извинете. Извинете. Не знаех, че ако имаме някакви правила за ругатните, те важат и когато обсъждаме граматиката.

— Важат.

— Добре де. Извинявай, Морийн. Разбрах. Значи, казват „Ти си прасе“, а всъщност ти не си прасе.

— Това е метафора.

— Точно така. Не сме видели истински ангел. Но всъщност сме го видели метафорично.

— Значи метафорично сме видели ангел — повтори Джейджей. Вече не криеше, че изобщо не е наясно и не може да разбере.

— Да, точно така. Искам да кажа, че нещо ни е спряло. Нещо ни е спасило живота. Защо да не е ангел?

— Защото не е имало никакъв ангел.

— Добре, де, не сме видели. Но пък можем за всичко да кажем, че е било ангел. Всяко момиче може да мине за ангел. Аз, дори Морийн.

— Всяко момиче може да бъде ангел ли? — повтори невярващо Джейджей.

— Да. Защото ангелите са момичета.

— А ти някога чувала ли си за ангел Габриел например?

— Не.

— Ами той — той — е бил ангел.

— Ами?

Кой знае защо в този момент изгубих търпение.

— Какви са тези глупости? Ти чуваш ли се какви ги дрънкаш, Джес?

— Сега пък какво казах?

— Не сме виждали никакъв ангел, нито буквално, нито метафорично. И между другото, да видиш нещо метафорично, каквото и да означава това, съвсем не е същото, като да видиш наистина нещо. Със собствените си очи. Тоест, както аз разбирам нещата, ти точно това предлагаш. Тук не става дума за преувеличение. Това са пълни лайна, извинявай, Морийн. Честно казано, ще запазя това в тайна. Няма да кажа на никого за ангела. Дори на националните издания.

— Ами ако се появим по телевизията и имаме възможност да накараме всички да разберат посланието ни?

Всички я гледахме.

— А какво е това послание?

— Ами то зависи от нас, нали?

Как да спори човек с момиче, което мисли по този начин? Тримата така и не успявахме да намерим начин, затова се задоволявахме с подигравки и сарказъм и в края на краищата стигнахме до негласното споразумение, че след като три четвърти от нас не са останали очаровани от предишните си кратки срещи с медиите, бе най-добре да оставим интересът, който се проявява към нас в момента, просто да отшуми и случката да се забрави. А по-късно, два часа след като се прибрах, ми се обади Тео и ме попита защо не съм му казал, че съм видял ангел.

[1] Le mot juste (фр.) — точната дума. — Бел.прев. ↑

Джес

Те не останаха доволни. Мартин беше най-ужасѐн: направо изперка. Обади ми се вкъщи и ми чете конско цели десет минути. Аз, обаче знаех, че всичко ще мине добре, защото се обади татко, а на него Мартин не му каза и дума. Ако бях споменала само пред татко, тогава всичко щеше да се разпадне. Ние четиримата трябваше да се придържаме към версията си и стига да не се отказвахме, можехме да кажем, че сме видели каквото ни е кеф. Работата беше там, че идеята бе прекалено хубава, за да я пропилеем, нали? Те също го знаеха, затова накрая се съгласиха — е почти се съгласиха. Според мен това бе първото голямо изпитание за групата. Изборът им беше много простичък: или бяха на моя страна, или не бяха. Честно казано, ако решаха, че не са, съмнявах се, че ще поискам да имам нещо общо с тях занапред. Това щеше да покаже що за хора са, по-точно никакви.

Признавам, че действах доста подмолно. Първо попитах Джейджей за името на жената, която бе ходила при него сутринта, и той веднага ми каза как се казва и за кой вестник работи, което беше абсолютен дюшеш. Мислеше, че аз просто поддържам разговора, но аз вече бях решила, че тази информация може и да ми послужи в някой момент. Щом се прибрах, се обадих във вестника. Казах, че ще говоря единствено с нея, и щом им съобщих името си, те веднага ми дадоха номера на мобилния й телефон.

Казваше се Линда и се държа много приятелски. Според мен може и да ви се стори малко странно, но прояви страшен интерес и ме окуражаваше, честно. Ако имаше някаква грешка като журналистка, то бе че се държи прекалено окуражително. Вярваше на всичко и ми имаше пълно доверие. Човек очаква добрият журналист да пита откъде е сигурен, че му казваш истината, а пък аз можех да й кажа всичко и тя пак щеше да го напише. Между нас казано, държеше се малко непрофесионално.

Тя започна да пита как бил изглеждал ангелът. Много често ме наричаше Джес, сякаш бяхме приятелки.

Замислих се над този въпрос. Беше тъпо да кажа, че той — накрая реших, че ще е той, защото нали споменаха Габриел — прилича на църковен ангел с криле и всичко останало. Така щях само да събудя съмнение.

„А вие какво очаквате“, запитах я аз. И Линда веднага ме попита дали наистина не е имал криле и ореол. Дори се разсмя, беше нещо като смях. Все едно че искаше да ми подскаже, че никой нормален човек няма да каже, че е видял ангел с криле и ореол. Засмях се и аз и продължих. Веднага казах, че е приличал на модерен човек, а тя се опули и за малко да не повярва.

(Винаги правя така, когато разказвам кой какво е казал. Винаги описвам хората и разправям как са го казали. Само че когато разговорът е по-дълъг, става много тъпо, нали? Тя каза, той каза. Затова този разговор ще ви го предам като в пиеса, става ли? Не ме бива много по препинателните знаци, но поне помня как се прави от пиесите, дето ги поставяхме в училище.)

АЗ: Да. Беше в съвременни дрехи. Все едно че пееше в някоя банда, такова нещо.

ЛИНДА: Банда ли? Коя банда?

АЗ: Не знам. „Рейдиохед“, някаква такава.

ЛИНДА: А защо точно „Рейдиохед“?

(Не мога нищо да кажа за това, дето задаваше въпроси. Споменах „Рейдиохед“, защото не са нищо особено, като ги погледне човек. Просто момчета, нали?)

АЗ: Не знам. Може би Блър. Или… Кой беше онзи. Абе в оня филм? Не е онзи дето не е женен за Дженифър Лопес, а оня дето спечели Оскар, защото беше добър по сметките, нищо че беше най-обикновен чистач… Русият. Мат.

ЛИНДА: Ангелът е приличал на Мат Деймън?

АЗ: Да, май да. Малко.

ЛИНДА: Така значи. Красив ангел, който прилича на Мат Деймън.

АЗ: Мат Деймън не е красив. Но, да, приличаше.

ЛИНДА: Кога се появи този ангел?

АЗ: Как кога?

ЛИНДА: Да, кога? Вие… кога смятахте да скочите, близо ли бяхте вече?

АЗ: Съвсем близо, да знаеш. Появи се в последната минута.

ЛИНДА: И-ха. Значи вие стояхте на ръба. Всички ли?

АЗ: Да. Бяхме решили да скочим заедно. Един вид като за компания. Така че стояхме там и се сбогувахме и така. Щяхме да си кажем „Едно, две три, скачаме“, когато чухме гласа зад нас.

ЛИНДА: Сигурно ужасно сте се уплашили.

АЗ: Да.

ЛИНДА: Сигурно е било истинско чудо, че не сте паднали.

АЗ: Да.

ЛИНДА: И така, обърнахте се…

АЗ: Да. Обърнахме се и той каза…

ЛИНДА: Извинявай. Той с какво беше облечен?

АЗ: Просто някакъв… Нещо като доста широк костюм. Широк бял костюм. Честно казано доста модерен. Имаше вид на човек похарчил доста пари, за да си го купи.

ЛИНДА: Марков костюм ли?

АЗ: Да.

ЛИНДА: Ами вратовръзка?

АЗ: Не. Не носеше вратовръзка.

ЛИНДА: Значи, небрежно облечен ангел.

АЗ: Да. Елегантен и небрежен.

ЛИНДА: Веднага ли разбра, че не е човек?

АЗ: О, да.

ЛИНДА: Как?

АЗ: Беше нещо като… размазан. Все едно че не си нагласила канала както трябва. И беше прозрачен. Не че му се виждаше черният дроб, няма такова нещо. Просто се виждаха сградите от другата страна. А, да, освен това той се носеше над покрива.

ТЯ: Колко високо?

АЗ: Високо. Когато го видях за пръв път, ми се стори, че е поне пет метра висок. Само че когато погледнах към краката му, те бяха само на метър от земята.

ТЯ: Значи е бил поне три и петдесет.

АЗ: Значи е бил на два метра над земята.

ТЯ: Значи е бил към два и седемдесет.

АЗ: Три метра. Все едно.

ТЯ: Значи краката му са били над главите ви.

АЗ: (Започвам да се вкисвам с нейното уточнение с разните там метри, но се опитвах да не го показвам. Не трябваше да си показвам рогата още от началото.) След това усети че се е попрестарал и малко се смъкна надолу. Имах чувството, че от доста време не се е носил така. Стори ми се, че не е много във форма.

(Измислях си, докато й разказвах. Вие така или иначе знаете, че все измислях. Само че нали й се обадих, без много да помисля, така че в момента се справях доста добре. А и на нея разказът ми май й допадаше.)

ТЯ: Невероятно.

АЗ: Нали. Така е наистина.

ТЯ: И той какво каза?

АЗ: Той каза да не скачаме. Каза го съвсем спокойно. Внимателно. Все едно че ни предаваше мъдростта си. Личеше, че е Божи пратеник.

ТЯ: Той ли ви го каза?

АЗ: Не беше с толкова много думи. Но то се подразбираше.

ТЯ: Благодарение на мъдростта, която лъхаше от него ли?

АЗ: Точно така. Той си имаше такова едно излъчване, все едно че лично бе срещнал Господ. Страшна работа.

ТЯ: И това ли беше всичко, което той каза?

АЗ: Започна да реди, че времето ни още не било дошло. Трябвало да се върнем и да предадем това съобщение на хората, за да се радват на спокойни хубави дни. Трябвало да им кажем, че войната е тъпа работа. Между другото, аз това го вярвам.

(Това последното, че и аз вярвам, не беше част от играта. Просто ви казвам още неща, за да добиете по-добра представа що за човек съм.)

ТЯ: А ти имаш ли намерение да разпространиш това послание?

АЗ: Да, разбира се. Тъкмо затова се съгласих на интервюто. А ако някой от читателите ти са световноизвестни лидери, или генерали, или терористи, абе каквито щат да са, те би трябвало да знаят, че Господ не е много доволен в момента. Направо му е писнало от тия неща.

ТЯ: Сигурна съм, че читателите ми ще бъдат силно впечатлени от това. Всички ли го видяхте?

АЗ: О, да. Нямаше как да не го видиш.

ТЯ: А Мартин Шарп видя ли го?

АЗ: О, да. Видя го… повече отколкото другите.

(Не бях много сигурна какво точно означава това, но си личеше, че за нея е важно и Мартин да е вътре в играта.)

ТЯ: И сега какво?

АЗ: Да. Трябва да измислим какво ще правим.

ТЯ: Разбира се. Ще дадете ли интервюта и на други вестници?

АЗ: О, да. Определено.

Останах доволна от себе си. Накрая й измъкнах пет бона. Трябваше, обаче да й обещая, че ще й позволя да говори и с останалите.

Джейджей

Отначало не ми се струваше много трудно. Добре де, никой от нас не остана възхитен, че Джес е пробутала тази работа с ангела, но не си струваше да се караме заради подобно нещо. Щяхме да стиснем зъби, да разправяме, че сме видели ангел, да приберем парите и да забравим за случилото се. Само че на следващия ден седиш пред някой журналист и с напълно сериозно лице се съгласяваш, че проклетият ангел бил приличал на Мат Деймън, а приятелската вярност ти се струва най-тъпото от всички качества. Не можеш да се държиш както си свикнал, след като се предполага, че си видял ангел. Не можеш просто да кажеш: „Да бе, имаше там един ангел, ама все ми е тая“. Да видиш ангел е нещо голямо, така че трябва да се държиш според новото си положение, да се правиш на въодушевен и развълнуван, на шашнат от страхопочитание, въпреки че ти се налага да стискаш зъби. Морийн може би щеше да е единствената, чиито думи щяха да прозвучат убедително, защото тя вярваше в тези дивотии. Обаче, понеже вярваше, щеше да има най-много проблеми с лъжите.

— Морийн — бе обяснила бавно и търпеливо Джес, сякаш Морийн бе прекалено тъпа, а не че се страхуваше за безсмъртната си душа. — Тук става въпрос за пет хиляди лири.

От вестника осигуриха човек от дома, за да се грижи за Мати у тях и ние се срещнахме с Линда в кафенето, където бяхме закусвали на сутринта след Нова година. Снимаха ни — главно като група, след това ни извеждаха по един или по двама отвън, накараха ни да посочим небето и да отворим изумено уста. Накрая не използваха тези снимки, сигурно защото един или двама от нас бяха прекалили, а един от нас отказа да го направи. След като снимките бяха готови, Линда ни задаваше въпроси.

Тя гледаше да пипне Мартин — той бе голямата награда. Ако можеше само да накара Мартин Шарп да каже, че един ангел го е накарал да се откаже от самоубийството, тоест, ако успееше да накара Мартин Шарп лично да заяви „АЗ СЪМ ПЪЛЕН ШАНТАВЕЛ“, тогава можеше да разчита на история, която да публикуват на първа страница. Мартин също го знаеше, затова се държеше геройски, или колкото близо до героизма човек може да се държи, ако е водещ на някое тъпо предаване, в което за героизъм никога не е ставало и дума. Да каже на Линда, че е видял ангел, ми напомни за онзи тип, Сидни Картън от „Повест за два града“[1], когато отиваше към гилотината, за да може да живее приятелят му. И Мартин бе с изражението на човек, на когото ще му отрежат главата заради една възвишена цел. Онзи тип Сидни, обаче, той бе открил благородство у себе си, докато на Мартин му личеше, че се вкисва все повече и повече.

Джес приказваше почти през цялото време, а когато на Линда й писна от нея, започна да задава въпросите направо на Мартин.

— Значи, когато фигурата започна да се рее… Рееше се, нали така?

— Рееше се — потвърди Джес. — Както вече казах, отначало той се рееше малко по-високо, защото май не беше във форма, но след това напипа вярната височина.

Мартин се намръщи, сякаш отказът на ангела да стъпи на земята правеше нещата още по-срамни за него.

— Когато ангелът се извиси над теб, Мартин, ти какво си помисли?

— Да си помисля? — повтори Мартин.

— Много не сме мислили, нали? — попита Джес. — Бяхме направо шашнати.

— Точно така — потвърди Мартин.

— Все нещо сте си помислили — настоя Линда. Дори да е било само: „Мама му стара, чудя се дали ще успея да го придумам да участва в сутрешния блок с Пени и Мартин“. — Тя се разсмя, за да му даде кураж.

— Ами… — започна Мартин. — Не водя сутрешен блок от доста време вече, ако си спомняш. Така че щеше да е пълна загуба на време да го питам.

— Но водиш шоу по кабелна телевизия, нали?

— Да.

— Значи можеше да го поканиш там — тя отново се изкиска, за да му вдъхне сили.

— Там обръщаме повече внимание на хора от шоу бизнеса. Комици, звезди от сапунените опери… От старите спортисти.

— Значи, искаш да ми кажеш, че нямаше да го поканиш. — Щом подхвана тази посока на разговора, Линда нямаше никакво намерение да я изпуска.

— Не знам.

— Не знаеш ли? — изсумтя тя. — Все пак предаването ти не е като на Дейвид Летерман[2], нали? Хората не се натискат, за да попаднат в него.

— Справяме се добре.

Имах чувството, че на нея целият смисъл й се губи. Ангелът — може би пратеник от самият Господ Бог, кой знае? — се бе спуснал над висока сграда на Аркуей, за да ни попречи да се самоубием, а тя искаше да знае защо не е бил поканен в някакво си там предаване. Не знам, човече. Веднага ставаше ясно, че тези въпроси ще сложат край на интервюто.

— Щеше да бъде първият, за когото да се разчуе.

— Значи, ти си чувала за него и преди, така ли? — попита Мартин. — За този ангел? За ангела, който прилича на Мат Деймън ли?

— Чувала съм за ангели — уточни тя.

— Сигурен съм, че си чувала за актриси — уточни Мартин. — Те са присъствали също.

— Накъде вървим с тая работа? — попитах аз. — Наистина ли смяташ да пишеш статия защо ангелът Мат не е поканен за гост в предаването на Мартин?

— Вие така ли го наричате? — попита тя. — Ангела Мат.

— Обикновено го наричаме просто „ангела“ — уточни Джес. — Само че…

— Нали нямаш нищо против Мартин да отговори на няколко въпроса?

— Ти вече му зададе цял куп — сряза я Джес. — Морийн не е казала и дума. Джейджей също не е казал кой знае какво.

— Хората са чували най-много за Мартин — заяви Линда. — Мартин? Така ли го наричате?

— Просто „ангела“ — отвърна примирено Мартин. Сега поне изглеждаше малко по-щастлив, отколкото в нощта, когато смяташе да се самоубива.

— Мога ли да се уверя в нещо? — попита Линда. — Мартин, ти го видя, нали?

Мартин се размърда на стола. Личеше как рови в главата си за отговор просто за да е сигурен, че няма път за бягство, който да не е забелязал.

— О, да — отвърна Мартин. — Видях го, разбира се… Беше… невъобразима гледка.

С тези думи той най-сетне хлътна в клетката, която Линда бе отворила за него. Сега всички щяха да могат да го ръчкат с пръчки, да го обиждат, а той щеше да си седи вътре и да търпи, все едно че се намираше на изложба на изроди.

Но пък ние си бяхме един вид изроди. Когато приятели, роднини и бивши любовници отвореха вестниците си на следващата сутрин, възможните заключения бяха две: 1) всички бяхме в кюпа за лудницата, или 2) бяхме пълни мошеници. Добре, ако трябва да сме точни, имаше и трето заключение — бе възможно да казваме истината. Видели сме ангел, който прилича на Мат Деймън и поради причини, които знае единствено и само той самият, ни е казал да слезем от покрива. Аз, обаче, трябва да ви кажа, че не познавам човек, който би повярвал на това. Може би пралеля ми Ида, която живее в Алабама и всяка събота сутрин се оправя със змиите, напъплили в църквата, но мога само да ви кажа, че и тя е пълна кукувица.

Леле Боже, на мен обаче, пътят оттам ми се стори ужасно дълъг. Ако нарисувате една карта, можете спокойно да кажете, че ипотеките и връзките, и работата и всичко останало, все нещата, които правят ежедневието, са в Ню Орлеан, а след като издрънкахме всички тези дивотии, ние се преместихме някъде на север от Аляска. Че кой ще даде работа на оня тип, дето му се привиждат ангели? А кой ще вземе на работа онзи, който разправя, че вижда ангели, за да изкара някоя и друга пара? Не, с нас, като със сериозни хора беше свършено. Бяхме се продали като сериозни хора за хиляда двеста и петдесет от тукашните британски лири, а доколкото аз разбирах, това бяха всички пари, които щяхме да изкараме до края на живота си, освен ако не видехме Господ, или Елвис, или принцеса Даяна. При това следващия път трябваше да ги видим наистина и да ги снимаме.

Преди малко повече от две години мениджърът на „Ар И Ем“ се срещна с нас и ни попита дали ни интересува компанията му да ни представлява, а ние отвърнахме, че ще бъдем наистина много доволни. „Ар И Ем“! Преди двайсет и шест месеца! Седяхме в напудрения му офис и този тип се опитваше да ни убеди, опитваше се да ни убеди нас, представяте ли си? А сега седях с хора като Морийн и Джес и участвах в жалък опит да изцедим малко пари от някого, който гореше от желание да ни ги даде, стига да бяхме готови да се унижим максимално. През последните две години научих едно, че няма нещо, което да не можеш да прецакаш, стига да се постараеш.

Единственото ми утешение беше, че тук нямах нито приятели, нито роднини. Никой не ме познаваше, освен неколцината фенове на бандата, а аз предпочитам да си мисля, че те не са от хората, които четат вестника на Линда. Някои от момчетата в пицерията може и да видят някой зарязан по масите брой, но те веднага щяха да нанюхат парите и отчаянието и нямаше да им пука за унижението.

Така че оставаше само Лизи, а ако тя видеше моя снимка, на която личи, че съм луд, здраве да е. Знаете ли защо ме заряза? Заряза ме, защото стана ясно, че няма да бъда рокендрол звезда. Мама му стара, направо не е за вярване, следователно е невероятно. „Гадост, твоето име е жена“. Така мислех аз по това време, а освен това на нея нямаше да й мигне окото, когато разбереше в каква каша съм се забъркал. Истината бе, че ако можех поне за малко да стана невидим, първото, което щях направя, след като обера някоя банка и нахълтам в женските душове във фитнес центъра и обичайните при подобни обстоятелства други действия, е да сложа вестника пред Лизи и да не откъсна очи от нея, докато тя не го прочете.

Виждате ли, тогава не знаех нищичко. Мислех си, че знам, само че не беше така.

[1] Герой и произведение на Дикенс. — Бел.ред. ↑

[2] Дейвид Летерман — известен TV водещ на вечерно шоу в САЩ. — Бел.ред. ↑

Морийн

Мислех си, че никога повече няма да мога да отида на църква след интервюто на Линда. Мислех по малко за църквата, мислих и вчера. Ходенето ми липсва ужасно и се чудех дали Господ ще има нещо против, ако поседна някъде отзад и не се отбия в изповедалнята, ако се измъкна малко преди това. След като казах на Линда, че съм видяла ангел, знаех, че повече не мога да отида, че преди да умра, там повече няма да вляза. Не знаех какъв грях съм извършила, но бях убедена че греховете, заради които са създадени ангелите там горе, са на смъртни хора.

Все още продължавах да съм убедена, че ще се самоубия, когато изтекат шестте седмици, а и какво можеше да ми промени мнението? Бях по-заета от когато и да е покрай интервютата за пресата и разните срещи, но така поне не мислех. Само че това препускане напред-назад ми се струваше като нещо, което трябва да се свърши в последната минута, сякаш не си бях оправила нещата, преди да замина на почивка. Но тогава бях човек, който възнамеряваше да се самоубие съвсем скоро, веднага щом настъпеше моментът.

Щях да кажа, че видях първия проблясък светлина този ден, денят, когато бе интервюто с Линда, но истината е, че не беше точно така. По-скоро имах чувството, че вече съм избрала какво ще гледам по телевизията; нямах търпение да започне, а след това, най-неочаквано забелязах, че има още нещо, което може да се окаже по-интересно. Не знам за вас, но невинаги искам да имам избор. Накрая прескачаш от канал на канал и не можеш да изгледаш нито едното, нито другото предаване. Направо не разбирам как успяват да се справят хората, които имат кабелна телевизия.

След интервюто се заговорих с Джейджей. Той се канеше да се прибира в апартамента си, а аз се бях упътила към автобусната спирка и двамата вървяхме един до друг. Не съм сигурна дали той искаше, защото почти не беше разговарял с мен, след като ударих онзи мъж на Нова година, но в момента се чувствахме доста неловко, защото той вървеше на пет крачки пред мен, затова спря и ме изчака.

— Беше доста трудно, нали? — отбеляза той и аз останах изненадана, защото си мислех, че единствено на мен ми е било трудно.

— Мразя лъжите — отвърнах аз.

Той ме погледна и се засмя, а след това си спомних, че и той беше излъгал.

— Не се обиждай — продължих аз. — Аз също излъгах. Излъгах за ангела. Освен това излъгах и Мати. Нали му казах, че на Нова година ще ходя на парти. Същото казах и на хората от дома.

— Струва ми се, че Господ ще ти прости.

Повървяхме още малко, а след това той каза, въпреки че не виждам причината.

— Какво е необходимо, за да си промениш решението?

— За какво говориш?

— За… нали се сещаш. Да сложиш край на всичко.

Не знаех какво да кажа.

— Искам да кажа, ако можеше да направиш сделка с Господ. Той си седи там горе на една маса, а ти си се настанила срещу него. И той те пита, добре, Морийн, ти ни харесваш, но предпочитаме да си останеш на земята. Какво може да те убеди да го направиш? Какво да ти предложим?

— Искаш да кажеш, че Господ ме пита лично?

— Да.

— Ако Той ме пита лично — не би ми предложил нищо.

— Наистина ли?

— Ако Господ с безкрайната си мъдрост иска да остана на земята, тогава как бих могла аз да поискам каквото и да е?

Джейджей се изсмя.

— Добре тогава. Нека да не е Господ.

— Кой тогава?

— Нещо като… не знам. Някаква космическа сила или президентът. Или министър-председателят. Тони Блеър. Някой, който може да задейства нещата. Не си длъжна да правиш това, което казва Тони Блеър, щом не получаваш нищо в замяна.

— Той може ли да изцели Мати?

— Не. Той може само да урежда разни неща.

— Искам да отида на почивка.

— Господи, ти си евтино гадже. Ще размениш целия си живот, времето до края на дните си за една седмица във Флорида?

— Иска ми се да отида в чужбина. Никога не съм ходила.

— Никога не си ходила в чужбина?

Каза го така, сякаш трябваше да се засрамя и за момент се почувствах засрамена.

— Кога си била на почивка за последен път?

— Малко преди да се роди Мати.

— А той на колко е?

— На деветнайсет.

— Добре. Като твой мениджър ще поискам от Господ Бог по една почивка на година, може би две.

— Не можеш да го направиш! — Наистина бях скандализирана. Виждах, че приемам нещата прекалено сериозно, но за мен това бе истина, струваше ми се, че дори по една почивка на година ще ми дойде много.

— Вярвай ми — каза Джейджей. — Познавам пазара. На Космическия Тони и окото няма да му мигне. Хайде, кажи, какво друго?

— Не се сещам за нищо друго.

— Ами, ако все пак ти даде по две седмици почивка в годината. Петдесет седмици е доста дълго време да се чака, нали? А втора среща с Космическия Тони няма да има. Имаш само една възможност. Всичко, което искаш, трябва да го поискаш на тази среща.

— Работа.

— Искаш работа?

— Да. Разбира се.

— Каква работа?

— Каквато и да е. Да работя в магазин, може би. Каквото и да е, само да не си стоя вкъщи.

Едно време, преди Мати да се роди, работех. Имах си работа в офиса на една книжарница на Тъфнъл Парк. Работата ми харесваше; обичах шарените химикалки, различните по големина листове и пликове. Харесвах и шефа си. След това не съм работила.

— Добре. Стига с тези дивотии.

— Може би да се срещам с хора. Понякога в църквата организират състезания с въпроси. Като тези, дето ги организират в кръчмите, само че тези не са в кръчмата. Искам да отида на такова нещо.

— Добре, ще ти уредим едно такова състезание.

Опитах се да се усмихна, защото знаех, че Джейджей се шегува, но за мен този разговор беше труден. Не можех да измисля нищо и се дразнех. Освен това ме беше страх по един много особен начин. Все едно че у вас си открила врата, която не си виждала никога преди. Ще ти се прииска ли да разбереш какво има от другата страна? Някои хора ще го направят, сигурна съм, но не и аз. Не исках разговорът да продължи да се върти около мен.

— Ами ти? — обърнах се към Джейджей. — Ти какво ще кажеш на Космическия Тони?

— Леле Боже, не съм сигурен, мой човек. — Той се обръща към всички с „мой човек“, дори да не си мъж. Свиква се. — Просто не знам. Може би да преживея последните петнайсет години отново, нещо такова. Да завърша гимназия. Да забравя за музиката. Да се превърна в човек, който е доволен да се установи и да се приема такъв, какъвто е, а не все да си мисли какъв иска да бъде.

— Ама той Космическия Тони не може да направи подобно нещо.

— Не може. Точно това е.

— Значи на теб ти е по-зле отколкото на мен. Космическия Тони може да направи разни неща за мен, но не и за теб.

— Не, не, мама му стара, извинявай, Морийн. Не исках да кажа подобно нещо. Ти си имала… Животът ти е бил много труден, а не си виновна за нищо, а на мен нещата ми се струпаха на главата, заради собствената ми глупост и… Не може и дума да става за сравнение. Честно. Съжалявам, че изобщо повдигнах този въпрос.

Аз пък не съжалявах. Беше ми приятно да говоря за Космическия Тони — много повече, отколкото да мисля за Господ.

Мартин

Заглавието във вестника на Линда — на първа страница бе над снимка, на която лежах проснат пред един нощен клуб — гръмко заявяваше „ГРЪМОВЕН ЗАЛП ПОРАЗИ ШАРП“. Статията не акцентираше, както бе обещала Линда, на красотата и тайнството на преживяното от нас горе на покрива. Напротив, тя бе предпочела да наблегне на неочакваната, справедлива и доста забавна лудост, поразила бивш водещ от телевизията. Журналистът в мен подозираше че тя много точно е напипала пулса на събитията.

— Това пък какво трябва да означава? — попита Джес, когато ми се обади по телефона тази сутрин.

— Наподобява на една стара реклама на бира — обясних й аз. — „Пий «Залп», за да не те порази залп“.

— Че какво общо има бирата с това тук?

— Нищо. Просто името на бирата беше „Залп“, а пък моето име е „Шарп“ и се римуват, това е.

— Ясно. Не би ли трябвало да свързват ангелите с арфи?

— Да, ангелите свирят на арфи.

— Нали? Не трябваше ли да й кажем, че сме го видели да свири на арфа? Щеше да прозвучи по-убедително.

Опитах се да й обясня, че според мен, ако бяхме добавили и арфа към образа на ангел Мат Деймън, едва ли щеше да ни помогне да убедим хората в истината на думите ни.

— Това няма значение. Защо пишат само за теб? За нас изобщо не се споменава.

Тази сутрин ми се обадиха и други — Тео, например, който каза, че хората проявявали огромен интерес към цялата тази история и ме увери, че най-сетне съм му дал нещо, с което може да работи, стига да не се дърпам да говоря пред публика за този така личен момент на докосване с духовното. Звънна и Пени, която настояваше да се срещнем и да поговорим. Чух се и с дъщерите си.

От седмици не ми бе позволено да говоря с тях, обаче майчиният инстинкт на Синди й бе подсказал, че денят, в който пишат за „тати“ във вестниците как бил видял пратеник от Бога, е подходящ момент да възобнови контактите.

— Наистина ли видя ангел, татко?

— Не.

— Мама каза, че си видял.

— Не, не съм.

— А защо мама каза, че си видял?

— Трябва да я попиташ нея.

— Мамо, ти защо каза, че татко е видял ангел?

Зачаках търпеливо, докато проведат кратък разговор.

— Тя казва, че не е казала такова нещо. Разправя, че така пишело във вестника.

— Това беше майтап, сладурче. За да взема малко пари.

— А!

— За да мога да ти купя хубав подарък за рождения ден.

— Така ли? А защо ти дават пари, когато казваш, че си видял ангел?

— Ще ти разкажа някой друг път.

— О.

След това говорих със Синди, но разговорът ни не беше дълъг. През кратките минути успях да спомена два различни вида домашни животни.

Освен това ми се обади и шефът ми от „Фийт Ап“. Обаждаше ми се, за да ме уведоми, че съм уволнен.

— Ти се шегуваш.

— Ще ми се наистина да се шегувах, Шарпи. Само че ти не ми остави никаква друга възможност.

— И как стана така, би ли ми обяснил?

— Видя ли вестника тази сутрин?

— Това проблем ли е за теб?

— Изкарват те нещо като пълен хахавел, ако трябва да сме честни.

— Че това е безплатна реклама за канала.

— За мен това е отрицателна реклама.

— Искаш да ми кажеш, че вярваш на нещото, наречено отрицателна реклама?

— Как така?

— И без това не са чували достатъчно за нас. Не е ли така?

Последва дълго и предълго мълчание, докато аз чувах как чарковете в главата на Деклън се опитват да се наместят.

— Да, разбирам. Много хитро. Не бях мислил за това.

— Нямам намерение да ти се моля, Дек. Само че за мен това е доста извратено. Наемаш ме, когато никой друг не желаеше дори да чуе за мен. А пък ме уволняваш в момент, когато всички искат да разберат какво ми се е случило. За кои от водещите ти пишат ден след ден във вестниците?

— Правилно, правилно, абсолютно си прав. Разбирам всичко. Ясно ми е какво се опитваш да ми кажеш. Ако разбирам правилно, няма такова нещо като неблагоприятна реклама за един… един недостатъчно популярен кабелен канал.

Очевидно на мен не ми е по силите да представя нещата така елегантно. Да, накратко казано е точно така.

— Добре, Шарпи, убеди ме. Кого ще представиш днес следобед?

— Този следобед ли?

— Да. Днес е четвъртък.

— А-ха.

— Да не би да си забравил?

— Всъщност, май да, забравил съм.

— Значи нямаме никого.

— Предполагам, че ще успея да убедя Джейджей, Морийн и Джес да дойдат.

— Кои са тези хора?

— Останалите трима.

— Какви останали трима?

— Ти чел ли си материала във вестника?

— Само онова, дето си бил видял ангел.

— Те бяха горе с мен.

— Къде горе?

— Деклън, цялата работа с ангела тръгна от момента, когато се качих на сградата с намерението да се самоубия. Там се натъкнах на останалите трима, те също бяха на покрива и имаха намерение да направят същото. И тогава… Абе накратко, ангелът ни каза да слезем долу.

— Мамка му.

— Именно.

— И ти можеш да ги доведеш?

— Почти съм сигурен.

— Боже Господи! Колко ще ни струва, как мислиш?

— Триста кинта за тримата, може би. Плюс разходите. Едната е… Тя е самотен родител и някой трябва да й гледа детето.

— Давай, не чакай. Мамка му. Абе, майната им на разходите.

— Ти си мой човек, Дек.

— Идеята ти е добра. Доволен съм. Старият Деклън все още следи пулса на нещата, нали така?

— Абсолютно. Ти си хрътка, когато стане въпрос за сензации. Ти си Баскервилското куче Деклън.

— Трябва да си повтаряте непрекъснато, че никой не ви гледа.

— Това е някой стар професионален трик, нали? — попита компетентно Джейджей.

— Не — отвърнах аз. — Повярвайте ми. Буквално никой не ви гледа. Не съм срещал човек, който да гледа предаването ми.

Централата на телевизия „Фийт Ап!“ — известна сред персонала като „Титс Ап“[1] — се намира в нещо като барака в Хокстън. Бараката си има малка приемна, две съблекални и студио, където се фабрикуват всичките четири програми, които пускаме. Всяка сутрин една жена, Канди-Ан, продава козметика. Аз си деля следобеда в четвъртъците с един, който се нарича Ди Джей Гуднюз, който говори с мъртвите, обикновено от името на рецепционистката, чистачката, шофьора на такси, ангажиран, за да го закара вкъщи, или някой, отбил се съвсем случайно, за да зададе някакъв тъп въпрос. През останалите следобеди от седмицата се излъчват записи на стари кучешки надбягвания, проведени в Щатите — едно време идеята е била да се даде възможност на зрителите да наддават, но така и не се получило нищо, а според мен, ако не можеш да наддаваш, то тогава кучешките надбягвания, особено вече миналите кучешки надбягвания, не са интересни. Вечерно време две жени си говорят и обикновено обсъждат бельото си, докато разгорещени, зрителите им пращат похотливи съобщения, на които те не обръщат внимание. То май е това. Деклън управлява телевизията от името на тайнствен азиатски бизнесмен и тези от нас, които работят за „Фийт Ап ТВ!“, предполагаме, че го прави доста тайнствено и хитро, така че ние да не разберем. Всъщност само един Господ знае как служим за прикритие на търговия с наркотици и детска порнография. Една от теориите е, че кучетата от надбягванията изпращат кодирани съобщения на трафикантите: ако, да кажем, кучето във външния коридор спечели, тогава тайландската връзка има за задача да изпрати две кила хероин и четири тринайсетгодишни още на сутринта. Абе нещо такова.

Гостите ми в „Не пропускай Шарп“ са все стари приятели, които са готови да ми помогнат, или пък стари величия, изпаднали в положение не много по-различно от моето — които едва успяват да задържат глава над водата и всеки момент ще потънат. Някои седмици осигурявам величия с все още неизстинала слава и тогава всички изпадат в див възторг, но през повечето седмици разчитам на вече позабравени надувковци. Канди-Ан, Ди Джей Гуднюз и двете недооблечени дами са се появявали в предаването ми не само по веднъж и са дали на зрителите чудесен шанс да ги опознаят по-добре. („Не пропускайте Шарп“ продължава два часа и въпреки че рекламният отдел, по-точно Карън на рецепцията полага огромно старание, много рядко се случва да ни прекъсне някой мераклия с платена реклама. Теоретичните зрители не ни очакват с нетърпение, въпреки че все още не сме задълбали в необятното поле на разговорите.) Да привлека хора от калибъра на Морийн и Джес бе небивало постижение: гостите ми рядко се появяваха в предаването през същото столетие, в което бяха писали за тях из вестниците.

Гордеех се с умението си да интервюирам. Все още е така, затова по време, когато не мога да направя нищо друго като хората, съм захапал здраво професионалната си компетентност, докато съм в студиото, и я стискам със същите сили, с които бих стискал ствола на дърво, увиснало над някоя пропаст. В добрите си години ми се бе случвало да интервюирам пияни самозабравили се актьори в осем сутринта, както и натряскали се агресивни футболисти в осем вечерта. Принуждавал съм политици, които познават само лъжи, да споделят с мен истината. Налагало ми се е да се справям с майки, които са ме поразявали със скръбта си и са ме карали да се чувствам неловко, и в нито един от тези случаи аз не съм губил контрол. Канапето в студиото ми беше моята класна стая и аз не позволявах никакви своеволия. Така беше дори в тъпата „Фийт Ап ТВ!“. Месеците, през които разговарях с разни забравени от всички изпаднали бивши величия, хора, които нямаха какво да кажат, да не говорим, че не притежаваха таланта да кажат и малкото, което би заинтересувало зрителите, през всички тези месеци за мен бе удоволствие да си казвам, че има поне едно нещо в живота, където ме бива. Така че, когато Джес и Джейджей решиха, че предаването ми е просто една смешка и дори не прикриха мнението си, усетих, че чувството ми за хумор ме напуска. Искаше ми се, разбира се, да не е така; искаше ми се да го открия, свило се някъде в мен, не чак толкова напористо както преди, но поне малко по-умерено. Да, истина е, че ги подтиквах да говорят за незабравимото преживяване, което те изобщо не бяха преживели, въпреки че знаех отлично, че не са го преживели. Да не говорим, че това въображаемо незабравимо преживяване бе адски тъпо. И независимо от тези препятствия, очаквах да проявят малко повече професионализъм.

Не искам да се изтъквам и да си придавам повече важност, отколкото трябва. Това не е физика или ракетостроене, а най-обикновено телевизионно интервю. Провеждаш предварително кратък разговор с гостите, обсъждате в най-общи линии как ще протече предаването, напомняш им за абсурдните шегички, които всички знаят, а в нашия случай им напомних вече известните факти за измисленото преживяване, за което щяхме да говорим, като следвахме пътя, начертан от Джес в първото й интервю — а именно, че ангелът приличал на Мат Деймън, че се носел над покрива, че бил облечен в широк бял костюм. Предупредих ги да не преебат тези дребни подробности, защото в противен случай ще загазим много яко. И какво мислите, че се случи? Да не говорим, че се случи почти веднага след предупреждението? Питам Джейджей с какво е бил облечен ангелът, а той ми отговаря, че бил намъкнал рекламна тениска за филма със Сандра Бълок „Докато ти спеше“. За късмет Джес го беше гледала по телевизията и разказа надълго и нашироко какво ставало.

— Нека да се придържаме към темата — заявих аз. — Много хора са гледали „Докато ти спеше“. Само че малцина са виждали ангел.

— Заеби тая работа. Никой не ни гледа. Ти сам каза.

— Това е просто един от изпитаните ми професионални трикове.

— Значи яко се накиснахме. Защото току-що казах „заеби“. Да знаеш, че ще завалят оплаквания от недоволни зрители.

— Според мен зрителите ни са достатъчно умни хора и само ще се сетят, че необичайните обстоятелства принуждават човек да използва нетипични за речника му изрази.

— Добре тогава. Заеби, майната ви, да ви го начукам. — Тя помаха за извинение на Морийн, след това право към камерата, която предаваше образа й на възмутените зрители в цяла Великобритания. — В интерес на истината да гледаш боклучавите филми на Сандра Бълок не може да се нарече необичайно обстоятелство.

— Говорехме за ангела, не за Сандра Бълок.

— Какъв ангел?

И така нататък и така нататък, докато най-накрая Деклън нахлу в студиото с продавачката на козметика и ни разкара от ефира, пращайки ни право на улицата, а мен ме прати в редиците на безработните.

[1] „TitsUp TV“ (англ.) — букв. „Щръкнали цици“ или „Цицки вън“. — Бел.ред. ↑

Джес

Някой трябва да напише песен или нещо такова, която се казва „Прецакват те мама и татко“[1]. Може дори да започва така „Прецакват те мама и татко, направо ти стъжняват живота“. Защото е така. Особено баща ти. Затова посвещавам това стихче на него. Няма да му стане приятно, че го казвам, но ако не бяхме ние с Джен, никой нямаше да чуе за него. Той не е най-важният в Образованието, не е и държавен секретар. Има цял куп министри, а той е само един от многото, затова му викат заместник-министър, което си е смешна работа, защото и той не знае какво замества. С две думи той е политик загубеняк. Вие не бихте имали нищо против, ако той беше загубеняк, задето си е отворил устата и е казал какво мисли за Ирак или нещо друго, но той си мълчи; казва каквото му се нареди и въпреки това пак не се получава както трябва.

Повечето хора си имат въже, с което се овързват към някого, и въжето е или късо, или дълго. (Хубаво е, когато е дълго, защото тогава те овързва с повечко хора. Загрявате ли?) И вие нямате представа колко дълго трябва да бъде. Това не става по ваше желание. Въжето на Морийн я държи вързана към Мати, не е по-дълго от метър и осемдесет и направо я убива. Въжето на Мартин го дърпа към дъщерите му, а той също като някой тъп пес си въобразява, че няма никакво въже. Все хуква нанякъде — я в нощен клуб, я след някоя недорасла кака, я нагоре към покрива на висока сграда, абе все едно къде — и ето че изведнъж въжето се опъва, започва да се скъсява, да го задушава и той се прави на учуден, а на следващия ден прави съвсем същото. Мисля, освен това, че Джейджей е вързан с онзи тип Еди, за когото не спира да говори, онзи, който е бил в бандата му.

Аз разбрах, че съм вързана с Джен, а не към мама и татко — не и към къщи, където би трябвало да е въжето. Джен също си мислеше, че е вързана към тях, сигурна съм. Тя се чувстваше в безопасност единствено защото бе дете с родители, затова все се скиташе и обикаляше по-надалече и по-надалече, докато не пропадна от скалата в пустинята или някъде в Тексас при нейния механик. Мислила е, че въжето ще я дръпне назад, но просто не е имало въже. Разбрала го е по трудния начин. Така че сега аз съм вързана към Джен, ала Джен не е стабилна и непоклатима като къща. Тя се лута, носи се наоколо и никой не знае къде е тя; така че тя, мама й стара, хич не ми трябва, нали?

Както и да е, не дължа нищо на мама и тати. Мама го разбира. Много отдавна е престанала да очаква от мен каквото и да е. Още не може да се опомни заради Джен, мрази татко, отказала се е да се занимава с мен, така че витае в някакъв си неин свят. Затова пък татко си въобразява, че съм му длъжница, което е пълна смешка. Той, например, продължава да ми показва статиите, които разни типове пишат за него и разправят, че щял да се оттегли, защото дъщеря му била в такова състояние. Че това да не би да е моя работа? Та затова го попитах какво от това? Да се оттегли, ако иска. Ако не иска, да не се оттегля. Все ми е тая. Трябва да говори с консултант по въпросите на кариерата, не с дъщеря си.

Не че ни споменаваха във вестниците кой знае колко. Изкарахме още малко пари от едно ново дискусионно предаване по канал 5. Този път щяхме да се опитаме да се държим както подобава, ама мърлата, дето ни интервюираше, направо ми излази по нервичките, затова й заявих, че сме си измислили всичко, за да изкараме някоя и друга пара, а тя ни изгони, а тъпаците с промити мозъци в публиката ни освиркаха. И това беше краят. Вече никой не иска да говори с нас. Оставиха ни да се забавляваме сами. Не беше много трудно. Аз имам достатъчно идеи.

Например можем да се срещаме редовно, за да пием кафе, или у Морийн, или някъде в Айлингтън, стига да намерим кой да гледа Мати. Нямахме нищо против да харчим по малко от парите за детегледачки, или както там им се казва. Преструвахме се, че го правим с желание, за да може Морийн да си почине, но истина бе, че нямахме желание всеки път да ходим у тях. Не искам да я обидя, но Мати направо може да те скапе.

На Мартин, разбира се, моята идея никак не му допадна. Първо поиска да уточня какво означава това „редовно“, защото не искал да поема постоянен ангажимент. Аз веднага му натякнах, че няма нито деца, нито съпруга, нито гадже, нито работа, та затова му е трудно да намери време, а той разправя, че не ставало въпрос за намиране на време, а нещата опирали до избор, така че се наложи да му напомня, че сам се беше съгласил да участва в бандата. Той пък попита какво от това, а пък аз го попитах какъв тогава е бил смисълът да се съгласява и той отвърна, че нямало смисъл. Това му се стори смешно, защото аз бях казала почти същото, докато сме били на покрива на Нова година. Аз му заявих, че е значително по-възрастен от мен, че младият ми мозък още не е напълно оформен, а той ми каза да не му ги пробутвам такива.

След това пък не можахме да се разберем къде да се срещнем. Аз исках да отидем в „Старбъкс“, защото обичам капучино, но Джейджей каза, че не понасял такива натрапнически вериги, а пък Мартин бил чел в някакво напудрено списание за някакво суперско кафене между Есекс Роуд и Ъпър Стрийт, където си отглеждали собственото кафе, докато ти чакаш, абе нещо такова беше. За да не мрънка повече, се съгласихме да се срещнем там.

Както и да е, името бе сменено, а по всичко личеше, че и атмосферата не е каквато в началото. Суперското кафене не бе успяло да си извоюва място, така че вече не беше суперско. Едно време се е казвало „Трес Мариас“[2], също като името на някакъв язовир в Бразилия, обаче собственикът решил, че името обърква хората, защото какво общо имала една Мери с кафето, да не говорим за три. А пък той не разполагал с нито една Мери. Затова сега се наричаше „Кептън Кофи“ и всички знаеха какво се предлага тук, но какво от това. Кафенето продължаваше да бъде празно, въпреки че вече нямаше класа като едно време.

Щом влязохме, собственикът в стара армейска униформа козирува и ни приветства с „Капитан Кафе на вашите услуги“. На мен ми се стори смешно, обаче Мартин призова Господ Бог и понечи да си тръгне, но Капитана не искаше да ни пусне, защото отчаяно копнееше за клиенти. Каза ни, че след като това е първото ни посещение, кафето ще бъде безплатно, можем да си изберем и торта, стига да искаме. Затова не си тръгнахме, но следващият проблем беше, че кафенето е много малко. Имаше само три маси и всяка маса бе на десетина сантиметра от бар плота, което означаваше, че Капитана ще се облегне и ще чува всяка наша дума.

След като всички знаеха кои сме и какво ни се е случило, предпочитахме да обсъдим личните си въпроси насаме и се чувствахме неловко, че той е застанал край нас.

Мартин предложи да си изпием кафето и да си ходим. Капитан Кафе веднага попита този път какъв бил проблемът, затова му обясних, че искаме да си поговорим насаме, а той отвърна, че ни разбирал, затова щял да излезе навън, докато приключим. Опитах се да му обясня, че всичко, което ще обсъждаме, е лично, поради причини, които не мога да му обясня. Той веднага отвърна, че нямало значение, че ще чака отвън, освен ако не влезе някой друг. Така и направи, затова накрая започнахме да се събираме в „Старбъкс“. Беше направо невъзможно да се съсредоточим над нещастието си, след като този шантавел във войнишка униформа непрекъснато надзърташе през прозореца, за да провери дали не му крадем от бисквитите, по-точно бишкотите, както той ги наричаше. Хората ходят във вериги като „Старбъкс“ точно защото там е безлично, нали разбирате, накратко, има си места за всеки, нали. Щях да бъда напълно загубена, ако Джейджей и други като него си постигнеха своето и безличните места в света изчезнеха. Приятно ми е като знам, че има заведения като хамбари без прозорци, където на никого не му пука за теб. Трябва ти много самоувереност, за да влезеш в някое малко заведение с атмосфера и редовни посетители, в малки книжарнички и малки музикални магазини, малки ресторанти и кафенета. Най-добре се чувствам в огромният магазин на „Върджин“, в „Бордърс“, в „Старбъкс“ и в „Пица Експрес“, където никой не те знае коя си. Мама и татко все повтарят, че това били бездушни места, а пък аз веднага се сопвам, че точно това му е хубавото.

Литературната група беше идея на Джейджей. Той каза, че в Америка е често срещано явление. Хората четат някоя книга и после я обсъждат. Мартин каза, че и тук било вече на мода, но аз не бях чувала за подобно нещо, така че не е възможно да е на мода, иначе щях да съм прочела в „Дейзд енд Кънфюзд“. Въпросът е да говорим за Нещо Друго, за нещо различно, а не да се връщаме на стари неща и да обсъждаме кой се е държал като говедо и кой като пълен тъпак, което се превръщаше в обичайния начин, по който приключваха следобедите ни в „Старбъкс“. Решихме да четем книги, писани от хора, които са се самоубили. Те бяха наш тип хора, та затова си казахме, че би било хубаво да разберем какво става в главите им. Мартин бе уверен, че ще научим повече от хора, които не са се самоубили, че трябва да разберем защо е толкова по-хубаво да си жив, вместо да се хвърлиш от някоя сграда. Оказа се, че има безброй писатели, които не са се самоубили, а само трима или четирима бяха успели да свършат тази работа, затова се спряхме на по-лесния вариант и се заехме с по-малката задача. Гласувахме да използваме средствата, получени от медийните ни изяви, за да си купим книгите.

Както и да е, тази работа се оказа лесна. Мама му стара! Трябва да се пробвате да прочетете какви ги пишат тези типове, дето са се самоубили! Започнахме с Вирджиния Улф и аз прочетох само две страници от някаква книга за един фар, но това ми беше достатъчно, за да разбера защо се е самоубила: как няма да се самоубие, след като не е успявала да накара хората да я разберат. Достатъчно ти е да прочетеш само едно изречение, за да разбереш. Донякъде съм същата като нея, защото и аз страдам понякога, а грешките й са били публично достояние. До известна степен това е било добре, защото е оставила след себе си следи, благодарение на които хора като нас могат да се поучат от трудностите й, но пък късметът й е бил кофти работа. Като си помислите, това наистина е бил лош късмет, тъй като в онези дни всеки е можел да публикува книгата си, защото не е имало кой знае каква конкуренция. Така че направо влизаш в офиса на издателя и казваш, че искаш това и това да бъде публикувано, а те се съгласяват на мига. Докато сега започват да се ослушват, Боже, нямало да стане, тюхкат се те, никой нямало да ви разбере. Опитайте се да се запишете на гимнастика „Пилатес“ или на курс по салса.

Джейджей беше единственият, който реши, че книгата е великолепна, затова аз го нападнах, а той също ме нападна, защото не съм я била харесала. Реши, че било така, защото баща ми четял книги, и попита, затова ли съм такава инатлива тъпачка. На това не е трудно да се отговори, защото татко не чете книги, кофти работа, а и аз му го казах. След това продължих да се заяждам и го попитах дали при него проблемът не идва, защото не е ходил на училище. Затова ли му се струвало, че всички книги са велики, дори тези, които са пълен боклук. Просто някои хора са си такива. Не казват нищо за книгите, защото били книги, а книгите са, нали се сещате, като Господ. Както и да е, на него тези думи много не му харесаха, което означаваше, че съм боднала пръст право в раната. Той заяви, че му било ясно какво щяло да стане с литературния ни клуб, че аз съм щяла да го съсипя, че той бил глупак, задето очаквал да излезе нещо от цялата работа. Аз веднага заявих, че нямам намерение да съсипвам каквото и да е. Ако някоя книга е боклук, смятам да кажа, че е боклук и точка. Той пък каза, че съм щяла да твърдя, че всички книги са боклуци, защото съм била шибан опак човек, извинявай, Морийн. Аз бях сигурна, че той ще разправя за всичките, че са велики, защото той самият е боклук. Той настоя, че били велики и изброи хората, за които трябваше да говорим в клуба — Силвия Плат, Примо Леви, Хемингуей. Поисках да разбера какъв е смисълът да си имаме литературен клуб, ако предварително знаем, че всички са велики. Тук няма нищо интересно. И така той се зае да ми обяснява, че това не било музикална класация и не се налагало да гласуваме за най-доброто произведение. Всичките били добри и ако го приемем, щели сме да можем да обсъдим идеите им. Аз не можех да се съглася, че всички са велики. Напротив, тъкмо обратното. Джейджей много се върза и взе да става неприятно, тогава и Мартин се намеси и решихме да не обсъждаме повече книги, поне за известно време, което бе равносилно на завинаги. Тогава решихме да се прехвърлим на музикалните самоубийства. Морийн никога не беше чувала за Кърт Кобейн, направо да не повярваш.

Аз наистина мисля. Знам, че никой не го вярва, но наистина мисля. Просто начинът ми на мислене е различен от този на останалите. За да започна да мисля, трябва да се ядосам и може би дори да ме избие на насилие, с което започвам да дразня всички наоколо, но тогава става много зле. Както и да е, тази вечер, след като си легнах, се сетих за Джейджей, нали каза, че съм мразела книгите, защото татко ми четял. Аз му казах истината, че татко ми всъщност не чете, въпреки че заради работата си му се налага да чете.

Джен, обаче, четеше много. Тя обичаше книгите си, докато мен те ме плашат. Плашеха ме, още докато тя беше тук, а сега ме плашат още повече. Какво толкова има в тях? Какво е откривала в тях, когато се е чувствала нещастна и е нямало с кого да поговори — нито с приятели, нито със сестра, с никого? Станах от леглото и влязох в стаята й, която бе оставена същата като в деня, когато изчезна. (Хората често правят такива неща във филмите и ти си казваш, да бе, как ли пък не, все едно не ти трябва още една стая, която да използваш за гости или просто място, където да трупаш ненужни боклуци. И ето че ти влизаш и разбираш, че не можеш да преместиш нищо.) А тя има какво ли не: „Тайната история“, „Параграф 22“, „Да убиеш присмехулник“, „Спасителят в ръжта“, „Вино от глухарчета“, „Престъпление и наказание“ (истинско съвпадение, защото това бе една от книгите, които Джейджей настояваше да прочетем), „1984“, „Местата, на които да отидем, когато искаме да изчезнем“… Това последното беше шега.

Едва ли някога щях да стана запален читател на книги, защото тя бе умницата, не аз, но със сигурност щях да чета повече, ако не се отвратих от книгите, когато тя изчезна. Не за пръв път влизах в стаята й, нямаше да бъде и за последен и знаех, че книгите ще си стоят тук, ще ме наблюдават, а най-неприятното е, че една от тях можеше да ми помогне да разбера. Не че ще намеря някое изречение, което тя е подчертала, изречение, което да ми даде ключа за мястото, на което тя е отишла, въпреки че преди известно време търсих. Разрових ги всичките просто за да съм сигурна, че не е поставила удивителен знак край Уелс или не е оградила с кръгче Тексас. Имам предвид, че ако прочетях нещо, което тя е обичала, нещо, което е привлякло вниманието й през последните месеци тук, щях да си създам представа какво е била намислила. Дори нямам идея дали тези книги са сериозни или тъжни, или страшни. Сигурно си мислите, че ми се иска да открия тайната й, нали, предполага се, че съм я обичала много. Само че аз не мога да го направя. Просто не мога, защото съм твърде мързелива, прекалено глупава и не мога да направя дори усилие, защото има нещо, което ме спира. Книгите си стоят и ме гледат, ден след ден, докато не настъпи моментът, когато ще ги събера в чувал и ще ги изгоря.

Така че истината е, че хич ме няма в четенето.

[1] „Прецакват те мама и татко“ — началото на стихотворение на Филип Ларкин. — Бел.прев. ↑

[2] „Трес Мариас“ (исп.) — Трите Марии. — Бел.ред. ↑

Джейджей

Културната ни програма тежеше на моите рамене, защото нито един от останалите не беше наясно. Морийн ходеше в библиотеката за книги на всеки две седмици, но не четеше неща, за които можехме да говорим, нали разбирате за какво намеквам, освен ако не ви се слуша за медицинската сестра, която трябвало да избира дали да се омъжи за лошия богаташ, или — за добрия бедняк. И Мартин не беше луд фен на литературата. Каза, че в затвора бил чел доста, но това били главно биографии на хора, преодолели забележителни трудности, като Нелсън Мандела и разни такива. А пък според мен Нелсън Мандела едва ли щеше да погледне на Мартин Шарп като на брат по душа. Когато човек се вгледа в живота им, веднага става ясно, че са се озовали в затвора по различни причини. А пък Джес, направо няма да повярвате какво мисли тя за книгите. Обидна работа.

Тя, обаче, беше права за мен, почти. И как да не е? Целият ми живот беше преминал около хора, които не четат — родителите ми, сестра ми, повечето от бандата — та затова след известно време започваш да се обграждаш със защитни стени. Колко пъти трябва да те нарекат сбърканяк, преди да се пречупиш? Не че ми пука, когато ме наричат сбърканяк и разни подобни, при това все хора от бандата, нали разбирате, но за мен, като наречеш някого сбърканяк, значи си пада по момчета, не че си като Дон Делило — той е мъж, наистина, но аз харесвам книгите му, не задника му. Защо хората се шашкат толкова, когато четеш? Вярно, че не ми е до общуване, когато тръгнем на турне, обаче ако цъках някоя игра часове наред, направо можех да изперкам. В моята среда да гърмя по шибаните космически чудовища е похвално, докато да се забода над „Американски пасторал“[1] не е.

Еди беше най-гаден. Все едно че бяхме женени, а като вземех някоя книга, бе моят начин да му покажа, че имам главоболие точно преди да си легнем. И също като в брака, колкото повече бяхме заедно, толкова по-зле ставаше. Сега, като си мисля за това, след като вече не сме заедно, с времето нещата се влошаваха. Съзнавахме, че няма да се задържим като банда, по всяка вероятност и като приятели, затова и двамата бяхме обзети от паника. А колкото повече аз четях, толкова повече се паникьосваше Еди, защото, струва ми се, имаше някаква тъпа идея, че четенето ще ме тласне към някоя нова работа. Да, като че ли така става в живота. „Ей, ти харесваш Ъпдайк? Трябва да си готин пич. Ето ти работа в рекламната ни агенция, дето ще ти носи по сто бона“. През всичките години заедно говорехме за общите ни неща, а чак през последните месеци започнахме да забелязваме различията и те разбиха сърцата ни.

Всичко това е досадно дългият начин да обясня защо изперках, докато слушах Джес. Бях оставил зад гърба си банда, съставена от неграмотни агресивни диваци, и нямах намерение да се включа в нова. Когато си нещастен, май всичко на този свят — и четенето, и яденето, и спането — крие в себе си по нещо, от което ставаш още по-нещастен.

Кой знае защо си мислех, че с музиката ще бъде по-лесно, което, като знаете, че съм музикант, изобщо не беше умно разсъждение. Инвестирал съм много в книгите, докато целият ми живот бе инвестиран в музиката. Мислех си, че не мога да сгафя с Ник Дрейк, особено в зала, пълна с хора, които си падат по блус. Ако не сте го слушали… Леле, мой човек, той като че ли е събрал цялата меланхолия на света, всичката мъка на преебаните мечти, от които си се отказал, изсипал е всичко това в една малка бутилка и я е запушил с тапа. А когато започне да свири и да пее, вади тапата и ти усещаш миризмата. Притиснат си на мястото си като от стена, издигната от шум, но не е така — всичко е тихо, мирно и не смееш дори да дишаш, да не би да изплашиш звуците. Слушахме го, когато бяхме у Морийн, защото в „Старбъкс“ не можем да си пускаме музика, обаче у Морийн чуваш дишането на Мати, което е като още един допълнителен шантав инструмент. Та аз си седях и мислех, че това ще промени живота на тези хора завинаги.

Накрая на първата песен Джес започна да прави гнусливи физиономии и да се криви.

— Това е пълна отврат — заяви тя. — Той е нещо като, не знам, поет, нещо такова. — Това трябваше да бъде обида: прекарвах дните си с някого, за когото поетите бяха форма на живот, намираща се в тънките черва.

— Нямам нито против — каза тогава Мартин. — Нямаше да си тръгна, ако свиреше в някой бар.

— Аз пък щях — тросна се Джес.

Чудех се дали ще бъде възможно да ги прасна едновременно, но се отказах, защото тогава всичко щеше да приключи прекалено бързо, а и без това всеки от нас криеше някаква болка. Искаше ми се да продължа да ги удрям дори след като са паднали, което можеше да стане само ако ги погна поотделно. Това е ярост, породена от музиката, която е също като яростта, обхванала уличните банди, само че в моята има справедлив гняв. Когато те обхване истерията на уличните банди, тогава една незначителна част от теб съзнава, че се държиш като кретен, обаче щом те завладее яростта на музиката, тогава се чувстваш така, все едно изпълняваш Божията воля, а Бог иска тези хора да бъдат поразени.

И тогава се случи нещо странно, ако може дълбокият отклик на „Five Leaves Left“ да се нарече странен.

— Вие уши нямате ли? — обади се неочаквано Морийн. — Не чувате ли колко е нещастен той и колко красива е песента?

Погледнахме я, а след това Джес ме погледна мен.

— Ха-ха — изхили се Джес. — На теб ти харесва нещо, което харесва и на Морийн. — Тя изпя последните думи като заядливо дете.

— Не се прави на по-глупава, отколкото си в действителност, Джес — обади се отново Морийн. — Защото и без това си доста глупава. — Тя се беше разгорещила. И нея я бе обхванала музикалната ярост. — Просто го послушай известно време и престани да дрънкаш.

Джес веднага разбра и млъкна, а ние изслушахме останалата част от албума и ако човек се вгледа в Морийн, веднага можеше да забележи, че очите й блестяха.

— Кога е починал?

Деветстотин седемдесет и четвърта. Бил е на двайсет и шест.

— На двайсет и шест. — Тя помълча малко, замислена, а аз се надявах да й стане мъчно за него и за семейството му. Другата възможност бе тя да му завижда, че си е спестил всички следващи години. Искаш да постигнеш някакъв отклик у хората, но понякога те реагират прекалено бурно, не е ли така?

— Хората не искат да го слушат, нали? — попита тя.

Никой не й отговори, защото не бяхме сигурни какво да кажем.

— И аз така се чувствам, всеки ден, а хората не искат да го разберат. Предпочитат да им кажа, че се чувствам така, както пее Том Джоунс. Или като австралийката, дето участваше в „Съседи“. Само че аз се чувствам по този начин, а те не пускат такава музика по радиото, защото за тъжните хора няма място.

Никога не бяхме чували Морийн да говори по този начин, дори нямахме представа, че може да каже подобни неща. Дори Джес не я прекъсна.

— Странно, защото хората си мислят, че Мати ми пречи да общувам с хората. Само че с Мати не е толкова зле. Трудна работа е, но… Заради начина, по който Мати ме кара да се чувствам, не общувам с хората. Човек приема нещата по различен начин. Непрекъснато трябва да преценяваш дали нещо е тежко или леко, особено нещата вътре в теб, и ако сбъркаш, отблъскваш хората. Омръзнало ми е, само как ми е омръзнало.

Изведнъж Морийн ми заприлича на моето момиче, защото тя бе разбрала, беше се докоснала до яростта, родена от музиката, и на мен ми се прииска да й кажа точно това, което трябва.

— Имаш нужда да заминеш някъде на почивка.

Казах го, защото исках да проявя съчувствие, а в следващия момент си спомних за Космическия Тони и разбрах, че сега вече Космическия Тони разполага с пари.

— Кажете, хайде, какво ще кажете? Защо не? — настоях аз. — Хайде да заведем Морийн някъде на почивка.

Мартин избухна в смях.

— Да, бе, как ли пък не — озъби се Джес. — Ние какво, да не би да сме доброволци в някой старчески дом?

— Морийн не е стара — казах аз. — На колко си, Морийн?

— На петдесет и една — отвърна тя.

— Добре де, нека да не е старчески дом, а дом за досадници.

— А ти защо си решила, че си най-очарователната на този свят? — попита Мартин.

— Първо, не изглеждам по този начин. Както и да е, мислех си, че сте на моя страна.

Без да забележим кога, сред смеха и презрението, Морийн бе започнала да плаче.

— Извинявай, Морийн — започна Мартин. — Не исках да се държа грубо. Просто не мога да си представя четиримата да се настаним в шезлонги край плувния басейн.

— Не, не — отвърна Морийн. — Не съм се обидила. Не много. Знам, че никой не иска да отиде на почивка с мен, няма проблем. Доплака ми се, защото Джейджей го предложи. Толкова отдавна… Никой не е… Аз не съм… Просто беше толкова мило.

— Мама му стара — прошепна Мартин. Въпросното „мама му стара“ може да означава много неща, както сами знаете, но тук нямаше никакво съмнение. Всички разбрахме какво казва той. В случая Мартин имаше предвид, ако мога да обясня този неприличен израз с друг неприличен израз, че той беше преебан. Защото няма такъв тъпанар, който би заявил на Морийн: „Важното е, че си го е помислил. Това трябва да ти бъде достатъчно“.

Пет дни по-късно се качихме на самолета за Тенерифе.

[1] „Американски пасторал“ — роман от Филип Рот. — Бел.ред. ↑

Морийн

Те взеха решението, не аз. Нямах право да решавам, не, разбира се, въпреки че една четвърт от парите бяха мои. Нали аз бях тази, която спомена пред Джейджей за почивката още когато си говорехме за Космическия Тони, затова реших, че е правилно и аз да се включа, когато гласуват. А когато гласуваха, се въздържах.

Не че имаше голям спор, не. Всички бяха съгласни. Единственото колебание дали да отидем сега или през лятото беше само заради времето, но всички чувствахме, че както и да го мислим, най-добре е да отидем сега, преди да е дошъл Свети Валентин. Отначало си мислеха, че можем да си позволим или Карибите, или Барбадос, или някое друго подобно място, докато Мартин не изтъкна, че парите, с които разполагаме, няма да са достатъчни, за да покрият времето, което се налагаше Мати да остане в дома.

— Тогава да отидем без Морийн — предложи Джес и думите й ме жегнаха за момент, а след това разбрах, че тя просто се шегува.

Не си спомням кога за последен път бях плакала от щастие. Не го казвам, защото искам хората да ме съжаляват; просто чувството бе толкова необичайно. Когато Джейджей каза, че имал идея, а след това обясни каква била, дори не си позволих да мечтая, че от това може да излезе нещо.

Беше странно, но досега никога не се бяхме държали мило един с друг. Човек би си казал, че това трябва да е част от отношенията ни, като се знае как се запознахме. Човек би си казал, че това е разказ за четирима, които са се запознали, когато са били много нещастни и са искали да си помогнат. Само че досега такова нещо нямаше, освен ако не броим онзи момент, когато двамата с Мартин седнахме върху Джес. Дори това бе прекалено жестоко, за да мине за мил жест. Досега това бе разказ за четирима, които са се запознали, когато са били много нещастни, а след това са започнали да се ругаят. Трима от тях ругаеха.

Аз хлипах тихо и с това притесних всички, дори самата аз се почувствах неловко.

— Мама му стара — възкликна Джес. — Това е само една седмица на скапаните Канарски острови. Била съм там. Има само плажове и клубове. Нищо друго.

Исках да кажа на Джес, че не съм виждала дори английските плажове, откакто Мати завърши училище; водеха ги в Брайтън всяка година и веднъж-два пъти и аз отидох с тях. Не казах нищо обаче. Не мога да преценя тежестта на много неща, но пък усещам как ме притиска тежестта на този въпрос, затова притаих всичко в себе си. Знаеш, че нещата не вървят добре за теб, когато не можеш да кажеш на хората най-обикновени неща от живота си единствено защото те ще решат, че го казваш, за да ги накараш да те съжаляват. Сигурно затова се чувстваш толкова далече от всички, да не говорим, че това, което ти идва наум, ги кара да се чувстват неудобно.

Иска ми се да ви опиша всеки миг от пътуването, защото всичко ми се струваше толкова вълнуващо, но сигурно така ще допусна грешка. Ако сте нормален човек, значи знаете какво представлява едно летище, каква е миризмата, какви са звуците, така че ако ви разкажа, това ще бъде просто още един начин да призная, че не съм виждала морето от десет години. По пощата си извадих паспорт за една година и дори това ми се стори изключително вълнуващо, защото видях един или двама от църквата, които също чакаха на опашката, а те бяха наясно, че не съм от хората, които пътуват. Там бе Бриджет, жената, която не ме покани на новогодишното си парти, на което аз не отидох. Някой ден, мислех си аз, ще й кажа как ми помогна да замина на първото си пътуване в чужбина. Но пък трябваше да знам каква бе тежестта на нещата преди това.

Сигурно знаете, че седите в редици по трима. Оставиха ме аз да седна до прозореца, защото всички останали бяха пътували със самолет и преди. Мартин седна в средата, а Джейджей се настани до него, непосредствено до пътеката, поне през първите няколко минути. След малко си смени мястото с Джес, защото тя се сдърпа с жената, която седеше до нея, заради никаквото пакетче ядки, което ти дават. Двете се сбутаха и развикаха. Сигурно знаете колко страшен е шумът, когато излитате, а понякога самолетът се тресе във въздуха. Аз, разбира се, не знаех всички тези неща и стомахът ми се преобърна, а Мартин трябваше да ме стисне за ръката и да ми говори.

Сигурно знаете, че когато надникнете през прозореца на самолета и видите как светът се смалява, не можете да не се замислите за живота си от самото начало до момента, в който се намирате, и за всички, които сте познавали. Знаете, че като мислите за тези неща, изпитвате благодарност към Господ, защото ви ги е осигурил и Му се ядосвате, защото не ви е помогнал да ги разберете по-добре, така че се чувствате съвсем объркана и изпитвате непреодолимо желание да поговорите със свещеник. Реших, че на връщане няма да седя до прозореца. Представа нямам как се справят богатите хора, на които им се налага да пътуват веднъж-два пъти в годината, честно ви казвам, не знам.

В самолета без Мати ми се струваше, че нещо ми липсва, че единият ми крак го няма. Толкова беше странно. Но пък ми хареса лекотата, която изпитах, така че едва ли ми липсваше крак, защото хората, които са останали без крак, сигурно не чувстват такава лекота. Освен това исках да кажа, че е много по-лесно да се движа без Мати, но пък би било значително по-трудно да се придвижвам само с един крак, нали? Така че най-точно би било, ако кажа, че да съм в самолета без Мати е като да съм без третия си крак, който обикновено тежи и пречи и ето че изпитваш облекчение, че го няма. Най-много ми липсваше, когато самолетът се разтресе; имах чувството, че ще умра, а не се бях сбогувала с него. В този момент ме обзе паника.

Не излизахме никъде първата вечер. Тогава всички бяхме щастливи, дори Джес. Хотелът беше хубав, чист и всеки от нас си имаше своя тоалетна и баня, нещо, което не очаквах. Когато отворих капаците на прозорците, слънцето нахлу в стаята като вода, пръснала стената на язовир, и едва не ме повали. За момент коленете ми се подкосиха и се наложи да се подпра на стената. И морето бе тук, но не онова ожесточено бурно море, което би приличало на светлината — то си стоеше притихнало, синьо и издаваше тихи мърморещи звуци.

Някои хора могат да го виждат когато им се прииска, мислех си аз, но след това престанах да мисля, защото тези неща ми пречеха да се съсредоточа над друго, което беше по-важно. Време бе да се почувствам благодарна, да престана да копнея да съм съпругата на съседа или да им завиждам за гледката към морето.

Хапнахме в ресторант на брега, недалече от хотела. Сервираха ми приятно парче риба, а мъжете хапнаха октопод и раци, само Джес си поръча хамбургер, а аз изпих цели три чаши вино. Няма да ви казвам кога за последен път се бях хранила на ресторант или бях пила вино с храната, защото се уча да не говоря за такива неща. Дори не се опитах да кажа на другите, защото така щях да създам нова тежест, а и това щеше да е повече, отколкото те можеха да понесат. Все едно, на тях им беше ясно, че е минала цяла вечност, откакто в ежедневието ми е имало някакво разнообразие. А пък при тях това бе нещо естествено.

Въпреки всичко, държа да го кажа, както ще да ви прозвучи: това бе най-вкусната вечеря в живота ми. Толкова ли е ужасно да си положително настроен?

Мартин

Първата вечер не беше чак толкова зле. Един-двама ме познаха, затова нахлупих бейзболната шапка на Джейджей над очите си и това ме потисна. Не съм от хората, които носят бейзболни шапки, да не говорим, че ненавиждам онези, които не си свалят шапките по време на вечеря. Ядохме що-годе прилична морска храна в капанче на брега, правено само за туристи, и единствената причина да не се оплаквам беше изражението върху лицето на Морийн: тя бе възхитена от затоплената в микровълнова печка риба и недостатъчно изстуденото вино, затова реших, че не е честно да й развалям удоволствието.

Морийн не бе ходила никога никъде, а аз се бях върнал от почивка само преди няколко месеца. След като излязох от затвора, двамата с Пени заминахме за няколко дни в Майорка. Отседнахме в частна вила близо до Дея и на мен това ми се сториха най-хубавите дни в живота ми, защото най-противните три месеца бяха приключили. Не беше точно така. Да описваш затвора като най-ужасните три месеца в живота е все едно да описваш тежка катастрофа с кола като най-ужасните десет секунди. Звучи логично и много подходящо, също така звучи много истинско. Само че не е вярно, защото най-ужасното е след това, когато се събудиш в болницата и научиш, че съпругата ти е мъртва, че са ти ампутирали краката, чак тогава идва най-лошото. Съзнавам, че това са доста мрачни мисли за минипочивката ни на приятния средиземноморски остров, но тъкмо на Майорка разбрах, че най-лошото все още не е свършило, че може никога да не свърши. Затворът беше огромно унижение, беше гадна работа, място, където затъпяваш, където душата ти се гърчи, ако това може да покаже какво чувствах. Знаете ли какво са „въпросчетата“? И аз не знаех, докато не настъпи първата ми нощ там. „Въпросчетата“ започват, когато надрусани психари започват да си подмятат въпроси през решетките, за да покажат какво биха направили участниците в играта с непопулярните и/или известни новопристигнали. През първата нощ ме подложиха на „въпросчетата“. Нямам намерение да изброявам всички смахнати предложения, но е достатъчно да ви кажа, че тази първа нощ не спах добре, че за пръв път се отдадох на доста жестоки фантазии за отмъщение. Съсредоточих се върху деня на освобождаването и въпреки че този ден ми донесе огромно облекчение, въпросното облекчение не продължи дълго.

Криминалните престъпници си лежат в затвора, но с всичкото ми уважение към питомците в крило В, аз не бях престъпник, не точно; бях водещ на телевизионно предаване, допуснал грешка, а парадоксът бе, че никога няма да излежа присъдата си. Това е въпрос на мнение, определящо се от средата, в която се движиш, затова нямаше смисъл да се преструвам, че всичко е свършило. Знаете ли, съкилийниците ми обикновено подновяваха и кражбите, и пласирането на наркотици, или каквито там простотии са вършили, преди някой да прекъсне кариерата им. Затворът нямаше да ги спре, нямаше да ги отдели нито от средата им, нито от професията им. Напротив, дори уважението към тях щеше да бъде по-голямо.

Само че, след като те опандизят, ти не си добре приет от средната класа. Било каквото било, ти си вън. Не е нужно да искаш среща с шефката на сутрешния блок, за да й съобщиш, че си готов отново да заемеш мястото си пред камерата рано сутрин. Не можеш да почукаш на вратата на приятелите си и да им кажеш, че пак могат да подновят поканите си за обяд или вечеря. Дори не е нужно да съобщаваш на бившата си съпруга, че искаш да видиш децата. Едва ли госпожата на Големия Джо ще се опита да му откаже, когато пристигне да види малките, съмнявам се, че някое от приятелчетата му в кръчмата ще се отдели в ъгъла, за да шушука неодобрително. Обзалагам се, че ще го почерпят и дори ще му уредят мадам за през нощта. Много мислих по тези въпроси и накрая измислих нещо радикално във връзка с наказателните реформи. Стигнах до заключението, че никой, който изкарва повече от, да кажем, седемдесет и пет хиляди лири на година, не бива да ходи в затвора, защото наказанието винаги ще бъде много по-строго от престъплението му. Ще бъде достатъчно да започне да посещава терапевт или да дава пари за благотворителност, абе нещо такова.

По време на ваканцията с Пени, за пръв път осъзнах съвсем ясно колко е тежко положението ми, че то ще остане все така тежко. Вилата в края на пътя беше на хора, които познавахме и двамата, двойка, които си имаха своя продуцентска компания и в далечните щастливи времена ни бяха предложили работа и на двамата. Натъкнахме се на тях една вечер в местен бар и те се престориха, че не ни познават. Един ден в супера, жената дръпна Пени настрани, за да й обясни, че се притеснявала за дъщерята, тийнейджърка, доста посредствено и напълно незабележимо създание, което, честно казано, едва ли ще загуби девствеността си скоро, да не говорим, че от моя страна не я грози никаква опасност. Това бяха пълни глупости, разбира се, тя се притесняваше от близостта ми с дъщеря си толкова, колкото че ще й открадна портмонето. По този начин се опитваше да ми каже, както бяха сторили и много други, че вече нямам място в благословения Айлингтън, че ми е писано да обикалям кабелните телевизии чак до вечността.

Затова тази първа вечер в Тенерифе се почувствах потиснат. Тези хора не бяха за мен. Те просто разговаряха с мен, защото бяхме в едно положение, но това положение беше направо ужасно — като несигурна очукана лодка, която всеки момент можеше да се продъни и да потъне. Това бе лодка за езеро, с която се опитвахме да доплаваме до тъпия Тенерифе. Трябва да си пълен идиот, ако си въобразяваш, че ще издържи дълго.

Джес

Не бях виновна за всичко на следващия ден. Поемам част от вината, но щом нещо се скофти, става още по-зле, защото хората започват да преиграват, нали така? А според мен някои просто преиграха. Понеже баща ми е политик, все дудне за толерантността към хората от различни култури, а според мен стана така, че някои хора, с други думи Мартин, не проявиха толерантност към моята култура, която си е културата на пиене и друсане и яко чукане и не е като неговата култура. Все си мисля, че аз проявявам толерантност към неговата култура. Не му казвам да ходи да се натряска или да се надруса, нито пък да забие някое гадже. Така че би трябвало и той да уважава моята култура. Нямаше да настоява да ям свинско, ако бях еврейка, така че защо ми се бърка в другите неща?

Седем години делят първия албум на „Бийтълс“ от втория. Това е едно нищо, само седем години, а като си помислиш, и музиката им се е променила, и прическите им са други. Сега има банди, които седем години не можеш да ги мръднеш да направят абсолютно нищо. Както и да е, в края на тези седем години сигурно ще им писне да се гледат и всички разбират, че те се стремят към различни неща. Джон искал да е в чувал за умрели, или каквото там беше, а Пол искал да си стои във фермата, така че е безкрайно трудно да поддържаш една връзка, когато хората са толкова различни, а един от вас е в чувал. Ние дори не бяхме изкарали заедно седем седмици, но бяхме страшно различни, докато Джон и Пол поне са харесвали една и съща музика, ходили са в едно училище и така нататък. При нас нямаше такова нещо. Дори не бяхме от една и съща държава. Така донякъде не е чудно, че седемте ни години се побраха в три седмици.

Стана така, че закусихме заедно и се разбрахме всеки да прави каквото реши чак до вечерта. Тогава щяхме да се видим в бара на хотела, да пием по един коктейл и да отидем някъде да вечеряме. Двамата с Джейджей отидохме да поплуваме в басейна на хотела, а Морийн седна да ни наблюдава и тогава реших да се чупя нанякъде сама.

Бяхме в северната част на острова, мястото се казваше Пуерто де ла Крус, което е добре. Предишния път, когато бях идвала тук, бяхме в южната част, където направо можеш да луднеш, дори и Морийн, въпреки че се предполагаше, че ваканцията е в нейна чест, не че имах нещо против. Искаше ми се да си купя някоя цигарка, ама тук се оказа по-трудно, отколкото на юг и така се забърках в неприятностите, а пък Мартин прояви пълно неуважение.

Отбих се по баровете, за да открия хора, които имат вид на продавачи на цигарки, и във втория бар се натъкнах на момиче, което беше съвсем като Джен. Не преувеличавам; когато тя ме погледна и не ме позна, реших, че се бъзика, но тогава забелязах, че очите й не са достатъчно големи, а косата й е изрусена. Джен никога не би се изрусила, колкото и да искаше да промени външния си вид. Както и да е, на момичето не му стана приятно, че я зяпам, затова се наложи да й кажа няколко думи, обаче тя беше англичанка и за нещастие разбра какво й говоря, затова ми отвърна подобаващо и оттам тръгна една… След като разменихме каквото трябваше или не трябваше, поканиха и двете ни да напуснем. Честно ще ви кажа, че вече бях обърнала няколко бакардита, въпреки че беше доста рано и ми се струва, че те ме правят агресивна, не че тя прие поканата ми да се сбием. И тогава всичко се стече както обикновено: братът на не-Джен, барът, онзи тип, парите, дрогата и няколко екстазита, някакви хора от място, наречено Нантуич, един хахавел, който се разбесня, а после ме оставиха аз да си беснея сама. Повръщах, спах на плажа, събудих се, пак се разбеснях и ме откараха в хотела с полицейска кола. Никога преди не бях срещала човек от Нантуич, а всичко стана през деня, иначе си беше като дива купонджийска нощ. Казах на полицая, че Морийн и Мартин са ми родители, а Мартин хич не се зарадва. Нямаше нужда той да се изнася от хотела обаче. Всичко можеше да провали.

На следващата сутрин се почувствах отвратително и то защото си бях легнала, без да хапна нищо, въпреки че съм сигурна, че не е от екстазитата, бакардитата и цигарките. Освен това ми беше тъпо. Имах гадното чувство, което винаги те потиска, когато разбереш, че не можеш да избягаш от това, което си, че не можеш да направиш нищо. Можеш да си фантазираш и да си измисляш, както аз направих с подобието на герой на Джейн Остин на Нова година, и така печелиш малко време. Само че е невъзможно да продължаваш дълго по този начин, а след това пак ти се драйфа пред някой скапан клуб и пак предлагаш на хората да се биеш с тях. Баща ми не може да се начуди защо съм си избрала такова държание, но истината е, че нямам друг избор и затова ми се иска да се самоубия. Когато се опитам да се замисля за живот, в който няма драйфане пред гнусни клубове, просто не мога да си го представя. Наистина не мога. Накратко казано, това е моят глас, това е моето тяло, това е моят живот. Джес Крайтън, това си е твоят живот, а някакви хора от Нантуич искат да говорят с теб.

Веднъж попитах татко какво би правил, ако не беше в политиката, а той каза, че пак би се занимавал с политика и го каза напълно сериозно. Поне така ми се стори. Искаше да ми подскаже, че какъвто и да стане, с каквато и работа да се захване, пак щеше да намери пътя назад, точно като котките, които намират стария си дом, след като са били преместени някъде другаде. Щеше да се включи или в някой местен съвет, или да раздава брошури, или нещо такова. Щеше да върши нещо, което да е част от неговия свят. Стори ми се малко тъжен, когато го каза, защото, както призна по-късно, това бе липса на въображение.

Същата бях и аз: страдам от липса на въображение. Можех да правя каквото искам, всеки ден от живота си, а това, което исках да направя, бе да се натрясквам и да си търся с кого да се сбия. Да ми обяснявате, че мога да постигна нещо, е все едно да отпушите ваната и да кажете на водата, че не може да изтече. Опитайте и сами ще видите какво ще стане.

Джейджей

Денят ми беше приятен. Сутринта четох „Спортсрайтър“[1] край басейна и трябва да ви кажа, че книгата е страхотна. След това си поръчах сандвич, а после… Истината е, че реших, че е крайно време да дам отскок на либидото си, което бе на животоподдържащи системи и не даваше никакви признаци на живот през последните четири или пет месеца. Вие чели ли сте тази книга, дето пичът пишел с клепачите си? Трябвало да мига всеки път, когато някой му помагал да посочи правилната буква от азбуката. Това е истинска история. Както и да е, шибаното ми либидо нямаше да може да напише такава книга. Само че, докато си лежах край басейна по къси панталонки и слънцето затопляше части от тялото ми, които бяха замръзнали много отдавна и си стояха замръзнали, долових непогрешим признак на живот.

Не излязох с намерението да направя нещо по въпроса. Просто реших да се поразходя и да се поогледам, може би да се опитам да осъществя контакт с другата страна на живота. Първо се върнах в стаята си, за да се преоблека. Не съм от онези, дето се разкарват с голи гърди. Аз съм около петдесет и осем килограма, кльощав като скелет, бял като призрак и в този си вид няма начин да се появиш гол до някой с тен и напомпани мускули. Дори да попаднеш на маце, дето си пада по кльощави призрачнобели пичове, тя няма да те забележи, ако си до някой як, нали така? То е същото, като да си падате по Доли Партън и да пуснат албума й по време на някой хип-хоп концерт. Ми няма да звучи много добре, нали? Това е в случай, че изобщо успеете да я чуете. Затова нахлузих избелелите си черни дънки и старата тениска с надпис „Пропусни камионджиите“, а който трябва щеше да я забележи.

И слушайте внимателно, не само че ме забелязаха, ако мога да използвам този евфемизъм, но ме забеляза някой, който бе гледал бандата на живо и си падаше по нас. Кажете ми сега, какви бяха шансовете? Добре де, тя не ни помнеше много ясно и трябваше аз да й подскажа, че ни е харесала, но какво от това? Стана така, че открих един хладен басейн със солена вода в града, измислен от някакъв местен архитект, спрях да пийна бира и да изям един сандвич наблизо. А английското маце си седи съвсем сама на съседната маса и чете книга, „Белканто“, затова й казах, че и аз съм я чел и заговорихме за книгата, а след малко аз се преместих на нейната маса. След това преминахме на музика, защото „Белканто“ се отнася за музика — по-точно опера, а някои хора мислят, че това е музика — и тя призна, че си пада повече по рокендрол, отколкото по опера, та я попитах кои банди слуша. Беше слушала кого ли не, а с една от тях, бандата се казваше „Клокърс“, бяхме ходили на турне преди няколко години. Беше ги гледала на турне в Манчестър, тя живее там и май била отишла достатъчно рано, за да ни види, ние бяхме подгряващата група, та й обясних, че това сме били ние. А тя веднага каза, че ни помни, че сме били готини. Знам, знам, че бяхме, но сега бе такъв период от живота ми, че се хвърлях на всичко, което можех.

Накрая прекарахме следобеда заедно, а след това аз пропуснах семейната вечеря и прекарахме заедно и вечерта, накрая прекарахме и нощта заедно в моя хотел, защото тя си имаше — съквартирантка. За пръв път се случваше нещо след последната ми нощ с Лизи, когато си беше направо като проява на некрофилия.

На следващата сутрин двамата с Кейти закусвахме заедно в салона не само защото хотелът нямаше достатъчно звезди и не предлагаше румсървис, а и защото горях от нетърпение да се видя с другите. Кой знае защо очаквах да получа потупване по гърба — може би не от Морийн, но за Мартин бях почти сигурен, защото той винаги забелязваше готините момичета. Дори бях решил, че и Джес ще бъде впечатлена. Представях си ги в другия край на салона, двамата си подхвърлят мръсни шеги, а аз отново се чувствам като готин пич.

Морийн слезе първа. Махнах й, когато влезе, просто от приятелски чувства, но тя реши, че това е покана, приближи се и седна на нашата маса. Погледна подозрително Кейти.

— Да не би някой да се е отказал от закуската? — Не че беше груба. Просто бе объркана.

— Не, виж… — И тогава разбрах, че не знам какво да кажа.

— Аз съм Кейти — представи се Кейти, също объркана. — Аз към приятелка на Джейджей.

— Работата е там, че няма да има място за петима, понеже масата е само за четирима — обясни Морийн.

— Ако всички слязат, двамата с Кейти ще се преместим — успокоих я аз.

— Кои са „всички“? — попита Кейти съвсем на място.

— Мартин и Джес — отвърна Морийн. — Само че Джес снощи я прибраха с полицейска кола. Така че може и да спи до по-късно.

— Ясно — отвърнах аз. Искаше ми се да разбера защо Джес са я докарали с полицейска кола. Само че нямах желание да разнищвам този въпрос в момента.

— Какво е направила? — попита Кейти.

— Какво ли не е направила — отвърна Морийн. Приближи се сервитьорката и ни доля кафе, а Морийн отиде до шведската маса, за да си вземе кроасани.

Кейти ме погледна. Виждах, че има въпроси.

— Морийн е… — След това не можах да измисля по какъв начин да довърша изречението. Не беше и нужно, защото в този момент се появи Джес и се настани.

— Пълна преебавка — заяви тя. Това беше вместо представяне. — Чувствам се като размазано лайно. А обикновено едно добро драйфане ми се отразява супер. Само че снощи си издрайфах вътрешностите. Вече няма нищо за драйфане.

— Аз съм Кейти — представи се Кейти.

— Здрасти — поздрави Джес. — В такова състояние съм, че дори не се усетих, че не те познавам.

— Аз съм приятелка на Джейджей — обясни тя и очите на Джес лъснаха със зловещ блясък.

— Каква приятелка?

— Запознахме се вчера.

— И закусвате заедно?

— Млъквай, Джес.

— Че какво толкова казах?

— Страх ме е от това, което се каниш да кажеш.

— И какво се канех да кажа?

— Нямам представа.

— Ти вече запозна ли се с майка ни и баща ни, Кейти?

Кейти нервно се озърна към Морийн.

— По-смел си от мен, Джейджей — продължи Джес. — Аз не бих довел мацето, дето съм преспал с него, на семейната закуска. Много съвременно, мой човек.

— Това майка ти ли беше? — попита Кейти. Стараеше се да звучи съвсем естествено, но веднага пролича, че е шашната.

— Разбира се, че не е майка ми. Дори не сме от една и съща националност. Просто Джес…

— Каза ли ти, че е музикант? — попита Джес. — Бас държа, че ти е казал. Все такива ги говори. Само така успява да си хване гадже. Непрекъснато му повтаряме да не лъже, защото накрая го хващат. И тогава всички остават разочаровани. Сигурно ти е казал, че е певец, нали?

Кейти кимна и ме погледна.

— Голям майтап. Попей й, Джейджей. Трябва да го чуеш. Тъпанчетата ще ти спука.

— Кейти е гледала бандата ми — обясних аз. Още щом го казах, се сетих, че аз сам й бях внушил, че ни е гледала, което не е съвсем същото. Кейти се обърна да ме погледне и аз веднага усетих, че тя си спомня същото. Леле Боже, каква стана тя, човече.

Морийн пренесе кроасаните и се настани на масата.

— Какво ще правим, ако Мартин слезе? Няма място.

— А, не — сопна й се Джес. — Аааааа! Помощ. Ще се паникьосваме, какво друго?

— Аз май да тръгвам — заяви Кейти. Стана и допи кафето наведнъж. — Ана ще се чуди къде съм.

— Можем да се преместим на друга маса — предложих аз, но знаех, че всичко е свършило, съсипано от зловредна сила, която не можех да овладея.

— До скоро — обади се весело Джес.

Повече не видях Кейти. Ако бях на нейно място, щях да продължа да преповтарям разговора наум, да го запиша и да го дам на приятели да го изиграят и да потърсят някакво смислено обяснение за случката по време на закуска.

При Джес никога не е ясно дали е остроумна, или просто е извадила късмет. След като дрънкаш толкова много и толкова често като нея, все някога ще имаш и добро попадение. Кой знае защо, тя се оказа права: нямаше да има Кейти, ако не бях говорил за музика. Трябваше да я забия за една нощ, щеше да ми е за пръв път, след като бандата се разпадна. Първата след като престанах да бъда музикант, защото вече имах банда, когато загубих девствеността си, а винаги бях участвал в една или друга банда. Така че, след като тя си тръгна, започнах да се притеснявам какво ще става отсега нататък и дали след четирийсет години няма да се озова в някой старчески дом и да разправям на някоя беззъба бабичка, че мениджърът на „Ар И Ем“ е искал да представя бандата ми. Щях ли някога да бъда личност, човек с работа; личност, която хората да уважават? Няма смисъл да се отказваш от нещо, ако не разчиташ на друго, което да заеме мястото му. Например, ако бях говорил за книгите, които и двамата бяхме чели, и дори не бях споменал музиката… Дали щяхме да стигнем до леглото? Май нямаше да се получи. Струваше ми се, че без стария ми живот нямах никакъв живот. Крехкото ми самочувствие се срина, стъпкано от пълно отчаяние.

[1] „Спортсрайтър“ — книга на Ричард Форд. — Бел.ред. ↑

Морийн

Не си помислихме нищо, когато Мартин изпусна закуската, въпреки че тя бе включена в цената. Вече бях свикнала, че поне веднъж или два път на ден се случва по нещо, което не разбирам. И сега не можех да разбера какво е вършила снощи Джес, както не разбирах защо тази чужда жена — всъщност момиче — седеше на нашата маса за закуска. А сега не разбирах къде може да е отишъл Мартин. Това че не разбирах, май нямаше голямо значение. Понякога, когато гледаш от онези филми с ченгетата и крадците по телевизията, не успяваш да разбереш началото, но поне си знаеш, че не е предвидено да го разбираш. Въпреки това гледаш, защото накрая все нещо ще ти обясни нещата, стига да внимаваш. Опитвах се да възприемам живота си с Джес, Джейджей и Мартин като филм за ченгета и разбойници; ако не разбирах нищо, си казвах, че не бива да се паникьосвам. Щях да изчакам момента, когато нещо щеше да ми подскаже какво точно става. Както и да е, започвах да разбирам, че няма значение дали разбираш всичко или не. Наистина не разбирах защо беше нужно да разправяме, че сме видели ангел, или как стана, че това ни докара пред телевизионните камери. А и тази история вече бе отдавна забравена, така че защо изобщо да се чудя? Трябва да призная, че много се притеснявах къде ще седнат всички, когато слязат за закуска, но причината не бе объркването ми. Просто не исках Мартин да реши, че сме груби.

След закуска се опитах да се обадя в дома, но не успях да се справя сама. Накрая се наложи да помоля Джейджей да набере вместо мен и той ми обясни, че има още допълнителни цифри, които трябва да набера, а някои се налагало да ги изпусна. Не нахалствах, като използвах телефона, защото другите ми обясниха, че по едно обаждане на ден ми е позволено независимо от разходите, иначе нямало да си почивам пълноценно.

А пък самото обаждане… Ами то промени всичко. Именно тези две или три минути. През ума ми минаха много неща по време на това обаждане, много повече, отколкото докато бях на покрива. Не че ми казаха нещо лошо, не че изобщо имаше какво да ми кажат. Мати беше съвсем добре. Как иначе? Той се нуждаеше от грижи, не го оставяха сам, а и просто нямаше какво да ми кажат, нали така? Опитах се да продължа разговора малко повече и не мога да отрека, че на болногледача му се искаше да ми помогне и да каже още нещичко. Бог да го поживи. Само че нито той, нито аз се сещахме какво още да си кажем. Мати не прави нищо по цял ден и този ден също не бе правил абсолютно нищо. Бяха го извеждали на въздух в инвалидната количка, поговорихме за тази разходка, но главно обсъждахме времето и градината.

Аз му благодарих и затворих телефона и за момент се замислих и се опитах да не изпитвам съжаление към себе си. Любов и загриженост и така нататък, все неща, които единствено една майка може да осигури на детето си… За пръв път в живота си разбирах, че той няма нужда от тези неща. Ползата от мен бе същата като ползата от хората в дома. Но пък на мен сигурно ми беше по-добре, отколкото на тях, заради богатия опит, който бях натрупала. Само за две седмици можех да ги науча на всичко, което трябваше да знаят.

Това означаваше, че когато умра, Мати щеше да бъде съвсем добре. А това означаваше, че онова, от което ме бе най-много страх, което ме ужасяваше още откакто той се роди, изобщо не беше страшно. Така че аз не знаех дали все още искам да се самоубия. Не разбирах дали животът ми не е бил напразно пропилян.

Слязох долу и заварих Джес във фоайето.

— Мартин се е изнесъл от хотела — каза тя.

Усмихнах й се любезно, но не спрях. Продължих да вървя. Пет пари не давах, че Мартин се е изнесъл от хотела. Ако не се бях обадила по телефона, сигурно щях да се притесня, защото той бе човекът, който отговаряше за парите ни. След като обаче го нямаше и него, и парите, какъв беше смисълът да се притеснявам? Можех да стоя в хотела, можех и да не стоя, можех да ям, можех и да не ям, можех да пия, можех и да не пия, а и никой не го беше грижа какво правех и какво не правех. Почти през целия ден се разхождах. Дали хората не прекарват тъжни почивки понякога? Като поразмисля, не може да не им се случва.

През останалата част от седмицата се постарах да страня от всички. Мартин така или иначе не беше с нас, а Джейджей нямаше нищо против. На Джес не й стана много приятно и веднъж-два пъти се опита да ме накара да се храня с нея или да поседнем двете на плажа. Аз просто й се усмихвах, отказвах и й благодарях. Нито веднъж не й напомних, че се е държала безкрайно грубо с мен и не я попитах защо тъкмо сега реши да си говорим.

Взех си книга от малката библиотека до рецепцията. Оказа се доста глуповата, с яркоцикламена корица. Заглавието й беше „Лапи до последен дъх“ и беше за самотно момиче, чиято котка се превръща в млад красавец. Младежът иска да се ожени за нея, тя обаче не е сигурна, защото той е котка, така че й трябва известно време, преди да се реши. Понякога чета, друг път спя, но аз и преди винаги съм се оправяла чудесно сама.

Деня преди заминаването отидох на служба, за пръв път от месеци насам. В града имаше чудесна стара църква — много по-приятна от нашата в квартала, която е модерна и квадратна. (Често съм се чудила дали Господ би намерил нашата, ако тръгне да я търси, но се надявам да е успял.) Оказа се по-лесно, отколкото предполагах. Влязох и седнах. Направих го, защото не познавах никого. След това ми стана по-трудно, защото хората ми се сториха съвсем чужди и на моменти губех представа къде съм, заради езика.

И с това се свиква. Все едно че влизаш в някоя тъмна стая — и тук беше тъмно, много по-тъмно, отколкото в нашата църква. След известно време започваш да различаваш нещата и тогава забелязваш хората, местните. Това са хора като у дома, само че са от Тенерифе. Имаше една жена като Бриджет, която познава всички и непрекъснато оглежда пейките, усмихва се, кима с глава. Имаше и един господин, малко нестабилен, дори по това време на деня, той е Пат.

След това видях себе си. Тя беше на моята възраст, сама, и имаше пораснал син в инвалидна количка, а той нямаше представа кой ден е, така че аз останах загледана в тях. Жената усети погледа ми и очевидно ме взе за някоя невъзпитана грубиянка. Струваше ми се толкова странно, такова невероятно съвпадение, докато накрая се замислих. Тогава си казах, че в която и църква по света да влезеш, ще видиш жена на средна възраст, без съпруг, която бута инвалидна количка с младеж. Сигурно заради такива хора са измислени църквите.

Мартин

Никога не съм бил от хората, които се задълбочават и вникват в нещата, и не го казвам като извинение. Някои биха казали, че най-големите беди ни ги стоварват тези, дето много мислят и се ровят. Аз не ви говоря за войни, глад, болести и престъпления — не става въпрос за тези беди. Мислех си за дразнещите вестникарски статии, за облените в сълзи гости в дискусионните предавания и така нататък. Сега вече разбирам, че е трудно да не се задълбочаваш, когато единственото, което можеш да направиш, е да седиш и да мислиш за себе си. Можеш да се опиташ да мислиш и за други хора, предполагам, но те са все хора, които познавам, а като мисля за тях пак стигам до там, където нямах намерение да се връщам.

В някои отношения това беше грешка. Не биваше да напускам хотела и да се отделям сам, защото макар и Джес да ме изваждаше от нерви, а Морийн да ме депресираше, те бяха част от мен, която никога нямаше да ме остави. Дори не е и това. Те ме караха да се чувствам завършен. Бях извършил някои неща и тъкмо затова имаше възможност да извърша и други подобни неща. А те не бяха извършили нищо и не бе трудно да си представя, че така ще бъде и занапред, че ще ми помогнат да се чувствам като световен лидер, който управлява многонационални компания вечер, а през уикендите води скаути.

Пренесох се в стая — почти същата като тази, в която бях досега, освен че тук имах изглед към морето и балкон. Цели два дена седях на балкона, втренчен в морето, и мислих задълбочено. Изводите, до които стигнах през първия ден, бяха, че съм прецакал почти всичко, че би било по-добре да съм мъртъв, че ако умра няма да липсвам на никого, че никой няма да съжалява за смъртта ми. След това се напих.

На втория ден бях станал съвсем малко по-разумен. След като предишната вечер бях стигнал до заключението, че ако умра няма да липсвам на никого, със закъснение осъзнах, че повечето от бедите ми са по вина на друг. Бях се отчуждил от децата си по вина на Синди, да не говорим, че Синди бе виновна за края на брака ни. Направил бях една грешка! Добре де, девет грешки. Девет грешки на фона на стотици възможности! Това бе деветдесет и един процента успеваемост и въпреки това се бях провалил на теста! Бяха ме тикнали в затвора, а) защото бях подведен, и б) защото отношението на обществото към сексуалността на тийнейджърите е прекалено остаряло. Загубих работата си заради лицемерието и неблагодарността на шефовете. Така че накрая на втория ден имах желание да убивам, вместо да се самоубия, а така вече бе много по-добре, нали?

Джес ме откри на третия ден. Седях в едно кафене, четях „Дейли Експрес“ отпреди два дена и пиех кафе с мляко, когато тя се настани до мен.

— Има ли нещо за нас? — попита тя.

— Може и да има — отвърнах аз. — Само че засега съм прочел само спортните страници и хороскопите. Още не съм обръщал на първа страница.

— Много смешно. Може ли да поседя при теб?

— Не.

Въпреки това тя се настани.

— Каква е цялата тази работа?

— Каква работа?

— Цялото това… цупене.

— Мислиш, че се цупя ли?

— А ти как би го нарекъл?

— Писнало ми е до смърт от теб.

— Че какво толкова сме направили?

— Не говорех в множествено число. От теб ми е писнало. Само от теб.

— Заради онази вечер ли?

— Да, заради онази вечер.

— Не ти е станало приятно, че те представих за мой баща, нали? Достатъчно стар си и можеш да си ми баща.

— Това ми е добре известно.

— Точно така. Затова трябва да го преодолееш. Вземи да се стегнеш.

— Стегнал съм се. Не ми пука.

— Защо ли не ми изглежда така.

— Джес, не се цупя. Да не би да си мислиш, че се изнесох от хотела, защото си казала, че съм ти баща?

— Аз така щях да направя.

— Защото го мразиш ли? Или защото би се срамувала от дъщеря си?

— И двете.

Така е при Джес. Щом разбере, че се отдръпваш, веднага започва да се преструва, че се е замислила (като казвам, че се е замислила, разбирайте „изпълнена с презрение към постъпките си“, което за мен лично е единственият извод, до който би могла да стигне, ако изобщо някога се замисли). Реших, че този път няма да се оставя да ме подведе.

— Този път няма да ти се вържа. Разкарай се.

— Сега пък какво съм направила? Мама му стара.

— Преструваш се, че те гризе съвестта.

— Какво значи „да те гризе съвестта“?

— Значи, че съжаляваш.

— Защо да съжалявам?

— Върви си.

— Защо?

— Джес, имам нужда от почивка. Най-вече искам да си почина от теб.

— Значи предпочиташ да се натряскам и да се надрусам.

— Да, много искам да го направиш.

— Как ли пък не. А като го направя, ще ми триеш сол на главата.

— Няма. Няма да ти трия сол на главата. Просто си върви.

— Отегчена съм.

— Иди да намериш Джейджей и Морийн.

— Те са отегчителни.

— Аз не съм ли?

— Кои знаменитости познаваш? Срещал ли си Еминем?

— Не.

— Познаваш го, ама не искаш да ми кажеш.

— За Бога!

Оставих някакви пари на масата, станах и си тръгнах. Джес тръгна след мен.

— Хайде да поиграем на табла.

— Не.

— Какво ще кажеш за малко секс?

— Не.

— Не ти ли харесвам?

— Не.

— Някои мъже си падат по мен.

— Тогава върви да правиш секс с тях, Джес. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но връзката ни приключи.

— Няма да приключи, ако те следвам през целия ден.

— И си въобразяваш, че от това ще излезе нещо?

— Пет пари не давам. Не забравяй какво каза на татко, че ще ме наглеждаш. Мислех, че нямаш нищо против. Мога да заменя дъщерите, които си изгубил. Така ще откриеш покой. Има толкова много филми, посветени на тази тема.

Съобщи ми последното като научен факт, сякаш то беше гвоздеят на замисления от нея сценарий.

— А какво ще кажеш за секса, който ми предлагаш? Той как се вмества в идеята да замениш дъщерите ми?

— Това ще бъде различно. Просто друг път към целта.

Минахме покрай противно кафене, наречено „Ню Йорк Сити“.

— От това място ме изхвърлиха, когато се сбих — заяви гордо Джес. — Ще ме убият, ако опитам отново да се вмъкна.

Сякаш, за да подчертае думите й, мърлявият собственик застана на вратата с убийствено гневен поглед.

— Трябва да отида да пишкам. Стой тук.

Влязох в „Ню Йорк Сити“ и открих тоалетната някъде в дъното, постлах програмата на телевизията от „Експрес“ върху седалката, седнах и заключих вратата. През следващия час, може би дори два часа, я чувах как крещи отвън, докато накрая спря. Реших, че си е отишла, но въпреки това останах още малко, за всеки случай. Беше единайсет сутринта, когато заключих вратата, а когато излязох бе станало три. Не съжалявам за изгубеното време. Нали затова бях на почивка.

Джейджей

Последната банда, в която пеех, се разпадна след шоуто в „Хоуп енд Енкър“ в Айлингтън, само на няколко преки от апартамента ми. Знаехме, че ще се разделим още преди да се качим на сцената, въпреки че не бяхме обсъждали този въпрос. Предишната вечер бяхме свирили в Манчестър пред много малка публика, а на връщане към Лондон бяхме сърдити, държахме се дръпнато, а през повечето време стояхме мрачни и притихнали. Същото бе, както когато скъсаш с любимата — стомахът ти е стегнат, знаеш, че каквото и да кажеш, няма да постигнеш нищо, а дори и да постигнеш, то няма да има ефект за повече от пет минути. С бандата е още по-странно, защото знаеш, че с тези хора няма да прекъснеш контактите си, както става с гаджето. На следващата вечер можех да си седя и с тримата в някой бар, въпреки че бандата вече нямаше да съществува. А и не ставаше въпрос само за нас четиримата, нашето беше като къща, притежавахме я и трябваше да я продадем, а тя нямаше повече да ни принадлежи. Говоря метафорично, разбира се, защото никой нямаше да ни даде пукната пара.

Както и да е, след шоуто в „Хоуп енд Енкър“ — самото шоу като че ли излъчваше неудовлетвореност, бе същото като чукане за сбогом — се върнахме в скапаната сбутана съблекалня и седнахме един до друг, а Еди каза:

— Точно това исках да направя.

Тогава направи нещо наистина нетипично за него: стисна ръцете на двамата ни с Джеси. Джеси пък стисна ръката на Били и останахме така свързани за последен път, а Били се обади:

— Да ви го начукам, педали такива.

Стана бързо, което ви казва достатъчно за барабанистите.

Познавах приятелите, с които прекарвах ваканцията от няколко седмици, но ме обхвана същото чувство, което предвещава раздяла, докато пътувахме от хотела към летището. Предстоеше раздяла, тя се усещаше и никой не казваше нищо. Поради същата причина, поради която нещата бяха стигнали дотук, личеше, че няма накъде да продължим. Затова хората късат, затова се разпадат банди, затова се разделят приятели, затова настъпва краят на бракове и какво ли още не. Партита, годежи, абе всичко си има край.

Странното е, че когато бандата се раздели, една от причините, поради които ми се свиваше сърцето, беше, че се притеснявах за другите момчета. Какво, по дяволите, щяха да правят те? Нито един от нас нямаше професия, на която да разчита. Били хич го нямаше да чете и пише, нали разбирате какво се опитвам да ви кажа; Еди също, той бе готов винаги да пусне в действие юмруците и нямаше начин да се задържи дълго на някоя работа, а пък Джеси не можеше без тревата… Единственият, за когото не се притеснявах особено, бях аз. Аз щях да се оправя. Бях умен, бях стабилен, имах си гадже, и въпреки че музиката щеше да ми липсва, можех да постигна нещо и да бъда някой и без нея. А каква стана тя? Няколко седмици по-късно Били и Джеси се намърдаха у дома, защото двама от техните хора ги изоставили, Еди започна работа при баща си, а аз разнасях пици и за малко не скочих от проклетия покрив.

Така че този път бях категоричен: че няма да се тръшкам заради останалите членове на уличната ни банда. Те щяха да се справят, казвах си аз. Може и да не изглеждаше точно така, но досега бяха оцелели и оттук насетне не бяха мой проблем.

В таксито до летището обсъждахме какво сме направили, какво сме прочели и първото, което ще направим, когато се приберем, все такива простотии, а в самолета дремахме, защото излетяхме много рано сутринта. Качихме се на метрото от Хийтроу за Кингс Крос и после се прехвърлихме на автобус. Чак тогава осъзнахме, че няма да се виждаме толкова често занапред.

— Защо не? — попита Джес.

— Защото нямаме нищо общо — отвърна Мартин. — Доказа го почивката.

— А пък според мен мина добре.

Мартин изсумтя.

— Ние дори не си говорехме.

— През повечето време ти се криеше в тоалетната — засече го Джес.

— А според теб защо беше така? Сигурно защото сме сродни души, а? Или може би защото връзката ни е невероятно пълноценна.

— А на теб каква ти е била най-пълноценната връзка?

— А на теб?

Джес се замисли за момент и сви рамене.

— С вас, бе, хора — отвърна тя.

Последва достатъчно дълго мълчание, което ни даде възможност да разберем правотата в думите на Джес, защото те се отнасяха за нея. За наше щастие Мартин заговори в момента, когато започнахме да осъзнаваме, че това е така и за нас.

— Да. Само че не би трябвало да е така, нали?

— Ти какво, дузпата ли ми биеш?

— Щом предпочиташ да се изразиш по този начин, Джес, почивката приключи. Време е всеки от нас да си хваща пътя.

— Ами Свети Валентин?

— Ако искате, можем да се видим на Свети Валентин. Нали така бяхме решили?

— На покрива ли?

— Още ли искаш да се хвърлиш?

— Не знам. Решението ми се мени всеки ден.

— Аз искам да се срещнем — заяви Морийн.

— Струва ми се, че Свети Валентин е важен ден за теб, Морийн — отбеляза Джес. Каза го така, сякаш се опитваше да поддържа разговора, ала Морийн веднага забеляза заядливата нотка и не си направи труд да отговори. Всичко, което Джес казваше, просто минаваше покрай нея, а и ние нямахме повече сили да се занимаваме. Погледнахме през прозореца към движещите се в дъжда коли и на „Ейнджъл“ аз си взех довиждане и слязох. Докато наблюдавах как автобусът потегля, видях, че Морийн предлага другите да си вземат от ментовите й бонбони и това сякаш разкъса сърцето ми.

През следващата седмица не правих почти нищо. Четох много, мотах се из Айлингтън, за да видя дали няма да си намеря някаква работа. Една вечер профуках десет кинта за концерта на банда, наречена „Фет Чанс“, които свиреха в Юниън Чапъл. Започнаха приблизително по същото време, когато започвахме и ние, и вече си бяха извоювали прилично място, около името им започваше да се шуми, но бяха слаба работа, поне според мен. Просто си стояха на сцената и свиреха разни парчетата, хората ръкопляскаха, имаше бис, след това всички си тръгнахме, а аз не можех да кажа, че сме развълнувани или впечатлени.

На излизане ме позна някакъв тип на около четирийсет.

— Как я караш, Джейджей? — попита той.

— Познаваме ли се?

— Миналата година те гледах в „Хоуп енд Енкър“. Чух, че бандата ви се разпаднала. Тук ли живееш?

— Да, засега.

— Какво правиш. Соло ли го даваш?

— Да, точно така.

— Супер.

Срещнахме се в осем на Свети Валентин и всички пристигнахме навреме. Джес искаше да се видим по-късно, като например в полунощ, за да бъде по-драматично, но останалите не се съгласихме, а Морийн не искаше да се прибира прекалено късно. С нея се засякохме на стълбите, докато се качвахме и аз й казах, че се радвам, задето е решила след това да се прибере.

— Какво друго да правя?

— Не, просто исках да кажа… Миналия път нямаше намерение да се прибираш, нали? Поне не с автобус.

— С автобус ли?

— Миналия път беше решила да слезеш от покрива по бързия начин. — Насочих пръсти нагоре, а после бързо ги спуснах, все едно че скачаш от покрива. — Тази вечер ми се струва, че ще минеш по дългия път.

— А, ясно. Да. Ами да. Малко се посъвзех — обясни тя. — Премислих.

— Супер.

— Все още съм под благотворното въздействие на почивката.

— Точно така.

След това тя млъкна, защото ни чакаше много път нагоре, а се бе задъхала.

Мартин и Джес пристигнаха след няколко минути, поздравихме се и застанахме там.

— Какъв беше смисълът на цялата тази работа? — попита Мартин.

— Да се срещнем, за да видим как се чувстваме — отвърна Джес.

— А-ха. — Всички потропвахме с крака. — И как се чувстваме?

— Морийн се справя — обясних аз. — Нали, Морийн?

— Да, тъкмо казвах на Джейджей, че все още усещам благотворното влияние на почивката ни.

— Каква почивка? Тази почивка, от която се върнахме ли? — Той я погледна, след това поклати глава с нещо средно между удивление и възхищение.

— Ами ти, Март? — попитах аз. — Ти как си? — Вече знаех какъв ще бъде отговорът.

— Нали знаеш. Comme ci comme ca[1].

— Чекиджия — обади се Джес.

Продължавахме да потропваме с крака.

— Прочетох нещо, което може да ви се стори интересно — каза Мартин.

— Така ли?

— Чудех се… Май няма да е зле да поговорим на някое друго място. В някоя кръчма например.

— Става — съгласих се аз. — Можем дори да празнуваме.

— Да празнуваме ли? — попита Мартин с такъв тон, като че ли бях изперкал.

— Да. Нали сме живи и… и…

Май нямаше какво друго да добавя. Но пък си струва да пийнеш нещо, защото си жив. Освен, разбира се, ако не го искаш, което означава… Мама му стара. Така или иначе, на мен ми се пиеше. След като не можехме да измислим нищо друго, така да бъде. Това бе най-обикновено човешко желание, надигнало се от мъглата на отчаянието и нерешителността.

— Морийн?

— Добре, нямам нищо против.

— Май никой няма да скача — отбелязах аз. — Не и тази вечер. Нали така? Джес?

Тя не слушаше.

— Мама му стара — възкликна тя. — Боже Господи!

Беше зяпнала към края на покрива, към мястото, където Мартин бе срязал телта на Нова година. Там седеше някакъв мъж, точно на старото място на Мартин, и ни наблюдаваше. Беше няколко години по-възрастен от мен и изглеждаше силно уплашен.

— Слушай, мой човек — заговорих тихо аз. — Слушай. Стой и не мърдай.

Пристъпих бавно към него.

— Моля ви, не приближавайте повече — настоя той. Беше обзет от паника, готов да заплаче, и трескаво дърпаше от цигарата си.

— Всички ние сме били вече на това място — обясних аз. — Върни се и ела в нашата банда. Тази вечер имахме среща. — Направих още няколко крачки. Той не каза нищо.

— Да — подкрепи ме Джес. — Погледни ни. Вече сме добре. Мислиш си, че така и няма да преживееш тази вечер, но всичко ще се оправи.

— Не искам — отвърна мъжът.

— Кажи ни какъв е проблемът — настоях аз. Приближих още малко. — Искам да кажа, че ние сме станали експерти. Морийн, например…

Не успях да довърша. Той метна цигарата, след това се оттласна от перваза със стон. Настъпи тишина, последвана от удара на тялото му в тротоара долу на улицата. Тези два шума, стонът и ударът, чувам ги всеки ден оттогава и все още не мога да реша кой е по-страшен.

[1] Comme ci comme ca (фр.) — Горе-долу. — Бел.прев. ↑

Трета част

Мартин

Мъжът, който скочи, оказа значителен и очевидно противоречив ефект върху нас. Първо, той ни накара да разберем, че не сме способни да се самоубием. Второ, тази информация отново ни накара да пожелаем да се самоубием.

Това не е някакъв парадокс, ако имате понятие от необяснимостта на човешката природа. Преди много време работех с един алкохолик — човек, който трябва да остане безименен, защото със сигурност сте чували за него. Той ми разказа, че първият път, когато се провалил в опита си да зареже пиенето, бил най-ужасният ден в живота му. Мислел си, че няма проблем да спре, стига да реши, затова си имал избор, скрит в някакво малко чекмедже дълбоко в главата му. Когато, обаче, открил, че има нужда от пиенето, че изобщо не е имал избор… тогава му се приискало да свърши със себе си, ако мога поне за кратко да смеся желанията ни.

Така и не разбрах напълно какво се е опитвал да ми каже, докато не видях онзи да скача от покрива. Дотогава скачането бе просто една възможност, изход, скътани пари за черни дни. И най-неочаквано тези пари се стопиха — или по-точно казано, излезе, че никога не са били наши. Те бяха на човека, който скочи, а също и на хората като него, защото да седиш с провиснали крака над бездната е едно нищо, освен ако не си готов да напреднеш с няколко сантиметра, а ние не бяхме. Бяхме готови да си кажем един на друг и на самите нас нещо различно — аз щях да го направя, ако нея я нямаше или ако той не беше там, или ако никой не беше седнал върху мен — само че бе факт, че се оказахме заедно и имахме предостатъчно възможности да променим това. Защо слязохме първата вечер? Слязохме, защото си мислехме, че трябва да отидем да търсим някакъв тъпанар, наречен Час, който се оказа, че не е свързан с нашата история. Не съм сигурен дали щяхме да успеем да убедим нашия съмишленик, скачача, да тръгне с нас да търси Час. На него му се въртяха други неща в главата. Интересно къде ли щеше да се класира по скалата на Арън Т. Бек? Доста високо, струва ми се, освен ако Арън Т. Бек не бе оплел конците. Никой не можеше да ни обвини, че нямаме желание.

Щом той скочи, ние слязохме от покрива, устремени право надолу. Решихме, че е най-добре да не се задържаме горе, за да не се налага да обясняваме каква е ролята ни в решението на нещастника или по-скоро защо не сме се намесили. И без това миналото ни беше свързано с „Топърс“ и така нещата щяха да станат още по-объркани. Ако хората дочуеха, че сме били тук горе, тогава истинската история — нещастен човек скача от сградата — щеше да бъде омаловажена, а хората нямаше да разберат какво е станало и нямаше да се опитат да вникнат. Това не биваше да се случва.

Затова се втурнахме надолу по стълбите, доколкото ни позволяваха пълните с никотин бели дробове и ошипените крака, а след това побързахме да се пръснем, кой накъдето бе решил. Бяхме прекалено нервни, за да отидем да пийнем по нещо наблизо, прекалено нервни, за да се качим в едно такси, затова се пръснахме в различни посоки в мига, в който излязохме на тротоара. (Коя ли беше най-близката кръчма до „Топърс“, чудех се аз. Дали в нощ като тази не беше пълна с нещастни хора, готови да се изкачат нагоре или все още объркани, някои облекчени, защото току-що са се върнали от покрива? Или посетителите бяха необичайна смесица от двата вида? Дали собственикът разпознава тези клиенти? Дали се възползва от настроението им, за да си докара повече пари — като им предлага по едно от заведението в определен час например? Дали се опитва да накара упътилите се нагоре — в нашия случай особено нещастните хора — да общуват с върналите се отгоре? Или по-скоро подтиква упътилите се нагоре да общуват помежду си? Дали в тази кръчма е било поставено началото на някакво общуване, на някоя връзка? Възможно ли е среща в тази кръчма да е довела до сватба, а след това и до раждането на дете?)

Срещнахме се отново следващия следобед в „Старбъкс“. Всички бяхме унили и потиснати. Само преди няколко дни, веднага след връщането ни от почивка, бе повече от ясно, че не сме един за друг, а сега дори не можехме да си представим, че бихме споделили терзанията си с някого извън нас. Огледах кафенето и останалите посетители: млади майки с колички, млади мъже и жени в костюми, с мобилни телефони и бележници, чуждестранни студенти… Опитах се да си представя как заговарям някого от тях, но разбрах, че е невъзможно. Те едва ли щяха да изслушат историята на хора, обладани от желание да скочат от някоя висока сграда. Никой не би проявил интерес, освен тези, с които бях седнал.

— Цяла нощ не можах да мигна — мислих за онзи нещастник — призна Джейджей. — Леле, човече! Какво ставаше там?

— Може да е бил просто човек, който се е опитвал да постигне някакъв драматичен ефект — предложи Джес. — Имаше вид на такъв.

— Много умно, Джес — обадих се аз. — За краткия миг, когато го зърнахме, точно преди да се хвърли към смъртта, не ми направи впечатление на човек със сериозни проблеми. Не и проблеми от твоя калибър.

— Ще пишат за това в кварталния вестник — намеси се и Морийн. — Обикновено съобщават. Преди четях репортажите. Особено когато наближаваше Нова година. Тогава се сравнявах с тях.

— И какво? Как се справяше?

— Ами — започна Морийн. — Добре. Въпреки че изобщо не можех да разбера някои от тях.

— Какво например?

— Парите.

— Аз дължа пари на цял куп хора — заяви гордо Джес.

— Може би трябва сериозно да помислиш за самоубийство — предложих й аз.

— Не са кой знае колко — уточни Джес. — Двайсетачка на този, двайсетачка на онзи.

— Въпреки това дългът си е дълг. А ако не можеш да платиш… Май трябва да измислиш достоен начин да се измъкнеш от това положение.

— Слушайте, хора — заговори Джейджей. — Може ли да говорим по същество?

— За какво по-точно? Не е ли това проблемът? Просто нямаме нищо съществено, за което да говорим.

— Нека говорим за човека.

— Не знаем нищо за него.

— Не знаем, но… абе, вижте. На мен ми се стори важен момент. Нали и ние искахме да направим същото.

— Искахме.

— Аз исках — съгласи се Джес.

— Но не го направи.

— Ти седна отгоре ми.

— Само че оттогава ти не си направила нищо по въпроса.

— Ами… Ходихме на онзи купон. Ходихме на почивка. И нали знаеш, те нещата следват едно след друго.

— Ужасно, нали, как се стичат някои неща. Ще трябва да запазиш малко свободно време в графика. Иначе животът непрекъснато ще ти пречи.

— Я млъквай.

— Момчета, момчета…

Отново си бях позволил да бъде въвлечен в унизително пререкание с Джес. Реших да се държа с повече достойнство и твърдост.

— Също като Джейджей цяла нощ размишлявах — започнах аз.

— Чекиджия.

— Стигнах до заключението, че ние не сме сериозни хора. Никога не сме били сериозни. Бяхме по-близо до намеренията си от някои, но много далече от други. Което означава, че сме едно нищо в средата.

— Съгласен съм. Сами се прецакахме — отвърна Джейджей. — Извинявай, Морийн.

— Май нещо не разбрах — заговори Джес.

— Това е положението — продължих аз. — Това сме ние.

— Какво сме ние?

— Това. — Замахнах неопределено с ръка към обстановката, към нас самите, към дъжда навън и всичко ясно посочваше в какво положение се намираме. — Точно така. За нас изход няма. Дори изходът за нас не е изход. Не и за нас.

— Заеби тия дрънканици — озъби се Джес. — Изобщо не съжалявам, Морийн.

— Снощи исках да ви разкажа за нещо, което прочетох в едно списание. Ставаше въпрос за самоубийствата. Спомняте ли си? Както и да е, този, който е писал статията, обяснява, че кризисният период е деветдесет дена.

— Какъв е този писател? — попита Джейджей.

— Самоубийствологът.

— Това да не би да е работа?

— Всичко е работа.

— И какво? — попита Джес.

— Така че на нас ни остават четирийсет и шест от деветдесетте дни. И какво ще стане след деветдесетте дни?

— Нищо няма да стане — троснах се аз. — Просто… нещата ще бъдат различни. Нещата се променят. Нещата се подреждат така, че онова, което те е карало да си мислиш, че животът ти е нетърпим… Просто интересите ти ще се насочат в друга посока. Това е като астрология в живия живот.

— За теб няма нищо да се промени — прекъсна го Джес. — Пак ще си бъдеш оня нещастник от телевизията, дето е спал с петнайсетгодишната, а след това е отишъл в затвора. Никой няма да го забрави.

— Да. Ами в такъв случай съм сигурен, че деветдесетте дни няма да важат в моя случай — отвърнах аз. — Сега вече по-доволна ли си?

— И на Морийн няма да помогнат — продължи Джес. — Нито пък на Джейджей. Аз може и да се променя, защото доста се променям.

— Това, което исках да кажа, е, че крайният ни срок отново е продължен. Защото… Не знам за вас. Само че тази сутрин аз разбрах, че все още не съм готов да продължа соло. Това е много странно, защото не ви харесвам кой знае колко. Само че вие ми се струвате… не знам… Вие сте точно това, от което имам нужда. Нали знаете, че понякога не бива да ядете зеле? Не бива да пиете повече вода. Това е.

Краката на всички прошумоляха и аз приех това за знак на неизказана солидарност.

— Благодаря, мой човек — обади се Джейджей. — Това е направо трогателно. Кога изтичат деветдесетте дена?

— На трийсет и първи март.

— Това си е живо съвпадение, нали? — попита Джес. — Точно три месеца.

— Какво искаш да кажеш?

— В това няма нищо научно, нали?

— А осемдесет и осем по-научно ли е?

— Да, по-научно е.

— Не, гледайте, аз разбрах — съгласи се Джейджей. — Три месеца си е точно както трябва. Трите месеца са нещо като сезон.

— Доста точно казано — съгласих се аз. — Като знаем, че сезоните са четири, а месеците в годината дванайсет.

— Значи ще изкараме зимата заедно. Супер. Зимата е времето, когато ти е тъжно — обясняваше Джейджей.

— Май е така — кимнах аз.

— Само че ние трябва да направим нещо — продължи Джейджей. — Не можем просто да седим и да чакаме изтичането на трите месеца.

— Това е то типичен американец — заяви Джес. — Какво искаш да направиш? Да избомбиш някоя нещастна малка страна ли?

— Естествено. Бомбардировките ще ме разсеят и няма да мисля за важните неща.

— Какво да направим? — попитах го аз.

— Не знам, мой човек. Единственото, което знам, е, че ако прекараме шест седмици във вайкане и мрънкане, няма с нищо да си помогнем.

— Джес е права — примирих се аз. — Типичен гаден американец. Да си помогнем. Сами да си помогнем. Можеш да постигнеш всичко, стига да го поискаш, нали? Можеш дори да станеш президент.

— Какво ви става бе, тъпаци? Изобщо не е ставало въпрос да ставам президент. Говорех, че е време да си намеря работа, като например сервитьор.

— Супер — заяви Джес. — Хайде да не се самоубиваме, защото някой може да ни даде бакшиш от петдесет пенса.

— В тая шибана страна нямаш такъв шанс — озъби й се Джейджей. — Извинявай, Морийн.

— Винаги можеш да се върнеш там, откъдето си дошъл — предложи му Джес. — Така ще промениш нещата. А и сградите у вас са по-високи, нали?

— И така — настоях на своето аз. — Имаме още четирийсет и пет дена.

В статията имаше и още нещо: интервю с мъж, оцелял, след като скочил от моста Голдън Гейт в Сан Франциско. Той казваше, че две секунди след като скочил, осъзнал, че няма нещо в живота, с което да не може да се справи, няма проблем, който да не успее да разреши — освен проблема, който сам си бил създал, като скочил от моста. Не знам защо не разказах на другите за него. Според вас това може да се окаже ценна информация. Поне за момента исках да я запазя за себе си. Тя щеше да се окаже по-важна на по-късен етап, когато нещата приключеха. Ако изобщо имаха край.

Морийн

Бяха публикували материал за случая в кварталния вестник, но чак следващата седмица. Изрязах статията и я запазих, а след това я препрочитах често единствено за да се опитам да разбера по-добре горкия човек. Не можех да си избия от главата мисълта за него. Казваше се Дейвид Фаули и бе скочил заради проблеми със съпругата и децата си. Тя била срещнала друг и се изнесла при него, но взела със себе си и децата. Той живееше само на две преки, което ми се стори необичайно, невероятно съвпадение, докато не се усетих, че хората, за които споменават в кварталния вестник, са все хора от квартала, освен ако не става въпрос за човек, открил или училище, или нещо друго. Например Гленда Джаксън[1] веднъж посети училището на Мати.

Мартин беше прав. Когато го видях как скача, разбрах, че на Нова година не съм била готова. Бях готова да се заема с подготовката, защото по този начин се занимавах с нещо, очаквах приближаването и настъпването на Нова година, колкото и да бе неестествено. А когато се запознах с хора, с които мога да си говоря, с удоволствие се заприказвах с тях, вместо да скоча. Те щяха да ме оставят да скоча, струва ми се, след като им казах какво ме е накарало да се кача. Нямаше да ми пречат, нямаше да седят върху мен. Въпреки това слязох по стълбите и отидох на парти. Горкият Дейвид не пожела да говори с нас, това май бе единственото, което забелязах. Беше дошъл, за да скочи, не да дрънка. Аз бях дошла, за да скоча, а накрая се раздрънках.

Ако се замислите, този човек Дейвид и аз бяхме пълни противоположности. Той се беше самоубил, защото децата му си бяха отишли, а аз мислех за самоубийство, защото синът ми бе все още до мен. Сигурно има и други такива. Има хора, които се самоубиват, защото бракът им е приключил, има и други, които се самоубиват, защото не могат да се измъкнат от това, което имат. Зачудих се дали е така с всичко, дали всеки момент на нещастие си има точно обратния момент на нещастие. Не можех да си представя как стои въпросът с хората, които са натрупали дългове. Няма човек, който да се самоубие, защото е натрупал прекалено много пари. Разните там шейхове с петрола май не се самоубиват често. Дори и да го правят, никой не говори по този въпрос. Може и да имаше нещо в тази идея за обратните моменти на нещастие. Аз си имах някого, а Дейвид си нямаше никого, той бе скочил, а аз не. Когато се стигне до самоубийство, няма победител и победен, нали ме разбирате. Няма въже, което да те дръпне назад.

Молех се за душата на Дейвид, въпреки че това нямаше да му помогне, защото бе извършил грях от отчаяние, а молитвите ми щяха да останат нечути. След като Мати заспа, го оставих сам за пет минути и се разходих по улицата до дома на Дейвид. Представа нямам защо го направих, нито пък какво се надявах да видя, но там, разбира се, нямаше нищо. Просто една от онези улици с големи къщи, превърнати в апартаменти, така че, както се оказа, той живеел в апартамент. След това се обърнах и се прибрах.

Тази вечер по телевизията гледах филм за шотландски детектив, който не се разбира много добре с бившата си съпруга, затова отново се замислих за Дейвид, защото и той не се е разбирал много добре с бившата си съпруга. Не съм сигурна дали това е била идеята на филма, но нямаше много време за разправии между шотландския детектив и бившата му жена, защото през повечето време търсеше кой е убил жената и я е оставил пред къщата на бившия й мъж, за да изглежда все едно, че той я е убил. (Става въпрос за друг бивш съпруг.) Така че в рамките на един час на тях им останаха не повече от десет минути за разправии, защото почти петдесет минути той се опитваше да открие кой е натъпкал трупа на жената в кофата за боклук. Нека да са четирийсет минути, ако махнем рекламите. Забелязах времето, защото ме интересуваха повече споровете между мъжа и жената, отколкото интригата около тялото, а пък разправиите на тези двамата не ги даваха често.

Стори ми се, че това е доста добре. Десет минути на час. Сигурно бе добре преценено за този филм, защото той работеше като детектив и за него, и за зрителите бе по-важно голямата част от време да е съсредоточена в убийството. Мисля си, обаче, че дори да не участваш във филм, десет минути на час са повече от достатъчни за проблемите ти. Въпросният Дейвид Фаули е бил безработен, така че нищо чудно да е мислил по шейсет минути на час за бившата си съпруга, а когато е така, няма начин да не се озовеш на покрива на „Топърс“.

Знам много добре. Аз няма с кого да се карам, но е имало толкова много случаи в живота ми, когато не съм успявала да накарам Мати да престане да бъде най-важното за мен през всичките шейсет минути от един час. Просто в тези моменти не е имало за какво друго да мисля. Напоследък ме тормозеха повече неща, заради другите и всичко, което се бе случило в живота им. Ала през повечето време, в повечето дни, бяхме само аз и синът ми, а това бе точната рецепта за беда. Както и да е, тази вечер ме налегнаха какви ли не мисли. Лежах, без да мога да заспя, мислех си за Дейвид, за шотландския детектив, за онзи път, когато слязохме от покрива, за да намерим Час. Прехвърлях всичко това в главата си, а когато се събудих на сутринта, реших, че най-доброто, което мога да направя, е да открия къде живеят съпругата и децата на Мартин, а след това да отида, за да поговоря с тях и да разбера дали има шанс семейството им да се събере отново. Защото, ако се получеше, Мартин нямаше да се тормози поне заради това и щеше да има някой до него, вместо да е съвсем сам, а пък аз щях да имам над какво да мисля през четирийсет минути от един час, да не говорим, че това бе помощ за всички.

Само че аз се оказах безнадежден детектив. Знаех, че съпругата на Мартин се казва Синди, затова потърсих Синди Шарп в телефонния указател и се оказа, че я няма. Други идеи нямах. Затова помолих Джес, защото реших, че Джейджей няма да одобри плана ми, така че Джес откри нужната информация на компютъра за около пет минути. Но пък след това изяви желание да дойде с мен на срещата със Синди и аз се съгласих. Знам, знам. Само че вие се опитайте да й кажете, че не може да направи нещо, което вече си е наумила.

[1] Гленда Джаксън — английска актриса. — Бел.прев. ↑

Джес

Пуснах компютъра на татко и написах в „Гугъл“ „Синди Шарп“ и открих интервю, което тя бе давала за някакво женско списание, когато Мартин бе влязъл в затвора. „Синди Шарп за пръв път говори за разбитото си сърце“ и разни такива. Дори имаше снимка с двете момиченца. Синди приличаше на Пени, с тази разлика, че бе по-възрастна и по-дебела, сигурно защото беше раждала. А сигурно няма да сбъркам, ако се обзаложа, че Пени приличаше на петнайсетгодишната, с тази разлика, че петнайсетгодишните са дори по-слаби от Пени и имат по-големи цици. Големи чекиджии са това мъжете като Мартин. Мислят си, че жените са като шибани лаптопи, или нещо подобно. Като например моят се скапа и вече мога да си намеря по-тъничък, който прави какво ли не.

Та прочетох аз интервюто и от него разбрах, че тя живее в някакво село, Торли Хийт, на шейсет и пет километра от Лондон. Ако си е въобразявала, че като се забие там, ще спре хора като нас да не почукат на вратата й, за да й кажат да се върне при съпруга си, значи яко се е объркала, защото журналистката описваше много точно къде се намира къщата — срещу демодиран магазин на някакъв ъгъл точно до селското училище. Казваше ни всичко това, защото искаше да разберем колко идеалистичен е животът на Синди. С изключение на факта, че мъжът й бе в затвора, защото бе преспал с петнайсетгодишна.

Решихме да не казваме на Джейджей. Сигурни бяхме, че ще се опита да ни спре, като ни пробута някоя смрадлива причина. Сигурно щеше да разправя, че не е наша работа или че ще прецакаме последния шанс, който му оставал. Само че ние бяхме готови с непоклатими аргументи. Говоря за нас с Морийн. Ето как разсъждавахме. Може би Синди наистина мразеше Мартин, защото той бе от играчите, които са готови да хукнат накъдето им попадне и с когото им попадне. Само че сега той бе готов да извърши самоубийство и сигурно нямаше да кривне с никоя, поне известно време. Така че накратко казано, ако тя не искаше да го приеме обратно, значи го мразеше толкова, че искаше той да умре. А това е много силна омраза. Истина е, че той самият никога не бе споменавал, че иска отново да се събере с нея, но имаше нужда от стабилна домашна среда, от място точно като Торли Хийт. По-добре да не правиш нищо на място, където така или иначе няма какво да се прави, вместо да висиш в Лондон, където си заобиколен само от неприятности — тийнейджърки, нощни клубове и небостъргачи. Поне така мислехме ние.

Така че определихме деня и поехме. Морийн беше направила ужасни старомодни сандвичи с яйца и някакви други екстри, а аз не можах да ги ям. На Падингтън се качихме на метрото, след това се прехвърлихме на влак за Нюбъри, а накрая на рейс за Торли Хийт. Притеснявах се, че двете с Морийн няма да има какво да си кажем, че ще се отегчим до смърт, че аз ще изтреса нещо тъпо единствено от скука. Не стана така и причината бях аз, защото положих усилия. Реших, че ще бъда като журналистка и по време на пътуването ще се постарая да разбера всичко за живота й, колкото и отегчителен и потискащ да беше. Единственият проблем бе, че наистина се оказа отегчително и потискащо, затова се изключвах, докато тя говореше и намислях следващия въпрос. На два пъти тя ме погледна доста странно, затова реших, че съм я попитала за нещо, което вече ми е била казала. Като например в един от случаите се обърнах към нея, докато тя нареждаше нещо си, което завършваше, че била срещнала Франк, а аз я попитах кога била срещнала Франк, но май точно в този момент ми беше казала, че тогава е била срещнала Франк. Значи трябваше да се усъвършенствам, ако исках да интервюирам хората. Но пък честно казано, нямаше да интервюирам хора, които не вършеха нищо и имаха синове инвалиди, нали? Така че във всеки друг случай щеше да ми бъде по-лесно да се съсредоточа, защото те щяха да ми обясняват за новите си филми и разни други неща, които са доста любопитни.

Както и да е, работата беше там, че изминахме целия път до оная майна, без аз да я попитам дали е правила секс кучешката или някоя подобна простотия. И тогава разбрах, че съм изминала много път след новогодишната вечер. Бях пораснала като човек. Това ме накара да си помисля, че историята ни приближава към края си, че все пак ще има хепиенд. Не само че бях израснала като човек, но вече достигахме момента, когато се опитвахме да разрешим проблемите си. Не си седяхме кротко и не хленчехме. Някои истории завършват и по този начин, нали? Когато хората покажат, че са научили някои неща, проблемите започват да се разрешават. Гледала съм цял куп такива филми. Днес ще оправим работите на Мартин, след това ще се погрижим за Джейджей, после идвах аз, а накрая бе Морийн. След деветдесет дни щяхме да се срещнем на покрива, да се усмихнем, да се прегърнем с пълното съзнание, че животът продължава.

Автобусната спирка бе точно пред магазина, който се споменаваше в статията. Слязохме и застанахме пред магазина, а след това се огледахме, за да се ориентираме. Пред нас беше малка къща, нещо като вила, заградена с ниска стена, през която се виждаше градината, а там, две момиченца, омотани с шалове, си играеха с куче. Обърнах се към Морийн да я питам дали знае имената на децата на Мартин. А тя ми каза, че били Поли и Мейзи, което им отиваше. Ми да, естествено че Мартин и Синди ще си кръстят децата Поли и Мейзи, такива едни старомодни натруфени имена, все едно че господин Дарси от „Гордост и предразсъдъци“ всеки момент щеше да се покаже от съседната къща. Затова аз се провикнах.

— Здрасти на Поли и Мейзи!

Те ни погледнаха и се приближиха, а с това детективската ми работа приключи.

Почукахме на вратата и Синди ни отвори, погледна ни и май ме позна, а аз веднага се представих, че съм Джес от четворката в „Топърс“, и обясних, че съм свързана със съпруга й, както там дрънкали във вестниците. Това, между другото, беше лъжа. (Аз й казах на нея, че е лъжа, не ви го казвам само на вас. Много ми се искаше да знам къде и на какво да наблегна, когато говоря, защото чак сега разбирах колко са важни тези неща.)

А тя побърза да уточни, че ставало въпрос за бившия й съпруг, с което никак не ми помогна.

Аз трябваше да се съглася, че е точно така.

А тя ми пробута едно:

— Нима?

Затова натякнах, че е точно така и веднага заобяснявах, че не било нужно той да й бъде бивш съпруг.

Но пък тя бе категорична, че трябвало.

Все още бяхме на вратата.

Морийн се намеси и попита дали можело да влезем и да поговорим с нея. Каза, че е Морийн, че също е приятелка на Мартин, че сме дошли от Лондон с влака.

След това сме взели автобус, уточних аз. Просто исках да знае, че сме положили усилия, за да се доберем до нея.

Синди се извини и ни покани. А пък аз си мислех, че ще изтресе нещо за дома си, но тя се извини, че била толкова невъзпитана и ни е оставила да стоим пред вратата. Та затова си казах, че тук работата ще стане лесно и след не повече от десет минути ще съм я убедила да го прибере.

Влязохме във вилата и вътре ми се стори уютно, въпреки че съвсем не приличаше на снимка от списание, както си мислех. Мебелите не си отиваха много, да не говорим, че бяха стари и миришеше на куче. Тя ни покани в хола и там заварихме някакъв смотаняк, настанил се пред огъня. Не беше лош, а и май годинките му бяха по-малко от нейните, та затова си казах, че вече е успял да се намърда тук. Слушаше някакъв уокмен, беше си свалил обувките, а човек не слуша уокмен със свалени обувки в чужда къща, ако е просто на гости, нали така?

Синди се приближи до него, докосна го по рамото и му каза, че били дошли гости, а той веднага се извини. Обясни, че слушал Стивън Фрай, докато четял „Хари Потър“. Децата много го харесвали, затова решил да го прослуша. Дали сме били знаели какво е това. Аз веднага го попитах дали не му приличам на деветгодишна. Той, както трябваше да се очаква, не знаеше какво да отговори. Свали слушалките и натисна някакво копче.

Синди обясни, че момичетата си играели с кучето на Пол, а аз си казах „Какво от това“, въпреки че премълчах.

Синди му обясни, че сме приятелки на Мартин и той веднага попита дали да излезе, а тя го спря, защото искала и той да чуе каквото имаме да им казваме. Затова му обясних, че сме дошли да кажем на Синди, че трябва да се събере с Мартин, така че той можел и да не иска да слуша такива неща.

Морийн ме погледна и се зае да уточнява колко сме били загрижени за него. А пък Синди ни обясни, че изобщо не се била учудвала. След това Морийн й заразказва за оня тип, дето се хвърли, че било заради съпругата и децата му, след като го напуснали, а Синди веднага попита дали знаем, че Мартин ги е напуснал? Не били те тези, които са го напуснали. Аз веднага се намесих, за да й напомня, че тъкмо затова сме дошли, че ако те са го били напуснали, пътуването ни е щяло да бъде безсмислено. Бяхме си направили труда да дойдем, за да й кажем, че той вече мисли различно. Морийн също потвърди, че той вече съзнавал грешката си. А пък Синди каза, че не се съмнявала, че все някога щял се опомни, но когато моментът настъпи, щяло да бъде прекалено късно. Затова се почувствах длъжна да й обясня, че никога не е прекалено късно човек да научи каквото трябва, а тя отвърна, че за него вече било късно. Аз веднага й казах, че му дължи още един шанс, а тя се усмихна, не била съгласна, ама и аз не бях съгласна, че тя не е съгласна и тя отвърна, че трябва да приемем взаимното си несъгласие. Затова я попитах дали наистина иска той да умре.

В този момент тя притихна и ми се стори, че съм я навряла в миша дупка. Само че тя заобяснява как и тя била мислила за самоубийство, когато нещата били най-зле, преди известно време. Само че за нея изход нямало, заради момичетата. А по всичко личало, че за него възможности имало много. Той не бил част от семейството. Не му било приятно да е част от това семейство. Тогава тя решила, че това си е негова работа. След като се чувствал в правото си да се чука с която пожелае, значи имал право и да се самоубие. Попита не сме ли съгласни?

Аз веднага обясних, че разбирам защо го казва, което си беше грешка, защото никак не ми помогна.

Синди каза:

— Казвал ли ви е, че аз не му позволявам да се вижда с момичетата?

А Морийн веднага отвърна:

— Да, споменавал е.

Синди уточни, че това не било истина. Тя не му позволявала да ги вижда тук. Можел да ги води в Лондон през уикендите, само че той не искал. Или пък казвал, че ще ги вземе, а после си измислял извинения. Не искал да бъде такъв баща. Коствало му прекалено много усилия. Предпочитал да се прибере след работа, понякога да им прочете приказка, преди да заспят, но в никакъв случай не всяка вечер, а, да, и евентуално можел да отиде на коледното тържество. Другото не било за него. След това се поколеба и се зачуди защо изобщо ни ги казва тези неща. А аз побързах да уточня, че той си е чекиджия. Тя се разсмя. Бил допуснал много грешки, призна тя, и продължавал да греши.

И тогава онзи тип Пол се намеси, че ако бил компютър, може да се каже, че е програмна грешка, та затова аз го срязах какво общо имало това с него. Синди веднага се намеси, че досега била изключително търпелива с нас. Две напълно непознати й потропали на вратата, за да й кажат да се събере отново с бившия си съпруг, с мъжа, който за малко не я съсипал, а тя ги кани и ги изслушва. Само че с Пол живеят заедно, той бил част от семейството и бил чудесен доведен баща на момичетата. Това било общото с него.

Тогава Пол стана и каза:

— Ще отнеса „Хари Потър“ горе.

За малко не ми излази по краката, а Синди се хвърли към него.

— Внимавай, мили.

В този момент разбрах, че е сляп. Слепец! Мама му стара! Затова имаше куче. Това се опитваше да ми подскаже тя, когато каза, че кучето било негово (А пък аз изтресох простотии от сорта „да не ти приличам на деветгодишна“. Господи, Боже Господи!). И какво излезе, че сме били целия този път, за да кажем на Синди да напусне един слепец и да се събере с мъжа, който се чукаше с петнайсетгодишни, а към нея се отнасяше като към боклук. Май напразно се бяхме разкарвали? А такива като него все се обясняват, че искат всички да се държат с тях като с нормални хора. Така че оставям настрани тази работа със слепотата. Само ще ви кажа, че се лашкахме чак дотук, за да кажем на Синди да зареже един готин пич, който се държи чудесно с нея и с децата й, за да се върне при онова говедо: Май се получи доста тъпо.

Ще ви кажа, обаче, какво ме вкисна. Единственото доказателство, че Мартин някога е имал нещо общо със Синди, бе нашата поява. Ние и децата, но пък те могат да са доказателство единствено ако се направи ДНК тест. Искам само да кажа, че що се отнася до Синди, той все едно че никога не бе съществувал. Техният живот си продължаваше напред. Синди си бе създала нов Живот. Докато се връщахме, се замислих как вървеше моят живот, въпреки че единственото, което бях направила, бе да се кача на влака, а след това на автобуса, без да попитам Морийн за сексуалните пози, които е пробвала. След като се срещнах със Синди, пътуването вече не ми се струваше чак толкова дълго. Синди бе успяла да се отърве от Мартин, беше се преместила на ново място и бе срещнала друг. Миналото й бе останало в миналото, а пък нашето минало, не знам… Нашето минало бе все още навсякъде около нас. Виждахме го всеки ден още със ставането. Все едно че Синди живееше на някое модерно място като Токио, а ние се бяхме забили на някое старо място като Рим, или нещо такова. Само че това не беше много точно, защото Рим е готино за живеене място, ми да, там с дрешките, сладоледа и готините момчета, абе всичко — и там беше готино като в Токио. А ние изобщо не живеехме на готино място. По-точно казано тя живееше в модерен мезонет, а ние се бяхме наврели в някаква мизерна дупка, която е трябвало да я съборят още преди години. В нашето жилище имаше дупки по стените, всеки, който пожелаеше, можеше да надникне и да ни прави физиономии. А двете с Морийн се бяхме опитали да убедим Синди да напусне готиния си мезонет и да се премести в оня боклучарник при нас. Май предложението ни издишаше отвсякъде, чак сега го разбрах.

Когато си тръгвахме, Синди ни каза, че би изпитала повече уважение към него, ако я бе попитал сам. А аз се зачудих какво има да я пита. Тя обясни, че ако може да му помогне, ще го направи. Само че според нея, той не искал помощ.

Когато го каза, веднага разбрах, че сме оплескали работата и сме могли да се справим много по-добре.

Джейджей

Единственият проблем беше, че американецът, дето все говори колко е важно сам да си помогнеш, нямаше никаква идея какво да направи за себе си. Ако трябва да съм честен пред вас, колкото повече мислех за оная теория с деветдесетте дни, толкова повече разбирах, че не се отнася за мен. Така, както виждах нещата, бях прецакан за много по-дълъг период от деветдесет дни. Отказвах се да бъда музикант завинаги, а то не бе като да се откажеш от цигарите. Щеше да става все по-зле и по-зле, по-трудно и по-трудно с всеки следващ ден. Първият ми ден на работа в „Бъргър Кинг“ нямаше да е толкова зле, защото щях да си казвам, абе нали знаете… Всъщност представа нямам каква скапания ще си кажа, но все ще измисля нещо. На петия ден ще съм адски нещастен, а на трийсетата година… Леле, човече! Хич не ми споменавайте за трийсетата годишнина от постъпването ми на работа в оная работилница за бургери. Сигурно на този ден ще съм съвсем скапан. Да не говорим, че ще съм на шейсет и една.

И после, след като я попремислих цялата тази работа, станах, по-точно представете си, че съм станал и съм казал: „Майната му, ще се самоубия“. След това пък си спомних онзи, дето го видяхме как го направи, и пак си седнах, обзет от доста гадничко чувство, още по-гадно, отколкото когато станах. Да си помогнеш сам е голяма дивотия. Не мога да си помогна сам, дори ако ми се иска да пийна едно.

Следващия път, когато се срещнахме, Джес ни разказа как двете с Морийн отишли да се срещнат със Синди в провинцията.

— Бившата ми жена се казваше Синди — обади се Мартин. Пиеше капучино и четеше „Телеграф“ и дори не слушаше внимателно какво приказва Джес.

— Да, какво съвпадение — опита се да го засече Джес.

Мартин продължи да си пие капучиното.

— Гадост — обади се Джес.

Мартин остави вестника и я погледна.

— Кое?

— За твойта Синди говорим, скапаняко.

Мартин я погледна.

— Ти никога не си се срещала с моята Синди. Бившата ми, Синди. Бившата ми жена.

— Нали това ти разправяме. Двете с Морийн ходихме на онази майна, как там се казваше, за да говорим с нея.

— Торли Хийт — уточни Морийн.

— Тя живее там! — възкликна възмутен Мартин.

Джес въздъхна.

— Ходили сте да се срещнете със Синди?

Джес се протегна към „Телеграф“ и започна да го разлиства, нещо като имитация на неговата липса на интерес. Мартин дръпна вестника от ръцете й.

— Защо, по дяволите, сте го направили?

— Мислехме, че може да ти помогне.

— Как?

— Отидохме да я помолим да се събере отново с теб. Само че тя не пожела. Сдушила се е с оня сляп нещастник. Много добре се е наредила. Нали, Морийн.

Морийн прояви достатъчно здрав разум да забоде поглед в обувките си.

Мартин не откъсваше очи от Джес.

— Ти ненормална ли си? — попита той. — Кой ти позволи да правиш подобно нещо?

— Кой ми бил позволил. Аз си позволих. Живеем в свободна държава.

— И какво щеше да правиш, ако тя беше избухнала в сълзи и ти беше казала: „С удоволствие ще го приема обратно“?

— Щях да ти помогна да си събереш багажа. А ти щеше да направиш каквото ти се казва.

— Ама… — Той издаде някакви нечленоразделни звуци, а след това замълча. — Боже Господи!

— Както и да е, това отпада. Тя те има за съвършен мръсник.

— Ако си бяхте направили труда да вникнете в нещата, които съм ви казвал за бившата си съпруга, щяхте да си спестите юркането напред-назад. Въобразявали сте си, че тя ще се събере отново с мен? Въобразявали сте си, че аз ще се върна при нея?

Джес сви рамене:

— Струваше си да опитаме.

— Ти — изсъска Мартин. — Морийн, на пода няма нищо. Погледни ме. Ти с нея ли отиде?

— Идеята беше нейна — уточни Джес.

— Значи си по-голяма глупачка от нея.

— Всички се нуждаем от помощ — обади се Морийн. — Не всички знаем какво искаме. Вие всички ми помогнахте. Затова исках и аз да ви помогна. Мислех, че това е най-добрият начин.

— Как е възможно да се получи сега, след като не се е получило преди?

Морийн не каза нищо, затова се обадих аз.

— Че кой от нас не се бе опитал да оправи нещо, от което не е излязло нищо преди? Нали вече видяхме каква е другата възможност. Едно голямо шибано нищо.

— А ти какво искаш да си върнеш, Джейджей — попита Джес.

— Всичко, мой човек. И бандата, и Лизи.

— Това е тъпо. Бандата ти е била голям боклук. Виж… — продължи тя, когато забеляза изражението ми. — Не че е боклук. Само че не е… абе нали се сещаш.

Кимнах. Знаех какво се опитва да ми каже.

— А Лизи те е разкарала.

И това ми беше известно. Онова, което не казах, защото щеше да прозвучи безкрайно тъпо, беше, че ако мога да върна времето назад, щях да го върна на последните няколко седмици от живота на бандата, последните няколко седмици с Лизи, нищо че после всичко щеше да се прецака. Тогава все още свирех, все още се виждах с нея — нямаше от какво да се оплаквам, нали така? Добре де, всичко умираше. Само че все още не беше настъпило сегашното мъртвило.

Не знам защо, но ми се стори много освобождаващо да кажа какво точно искам. Когато измислих Космическия Тони заради Морийн, наложих ограничения на суперсилите му, за да разбера как можем да помогнем на Морийн, като си останем практични. Излезе, че тя има нужда от ваканция, че можем да й помогнем, така че Космическия Тони се оказа тип, който си струва да го познавам. Само че ако няма ограничение на суперсилите на Космическия Тони, тогава ти натрисат на главата какви ли не дивотии, като, ами не знам, тогава разбираш каква му е на човек истинската болка. Ние всички толкова се стараем да не казваме какво точно искаме, защото знаем, че не можем да го получим, а също и защото това звучи като истинска неблагодарност, детска постъпка, нещо банално. Може би е така, защото човек отчаяно се стреми да се преструва, че нещата в действителност са съвсем наред, че като ги признаеш пред себе си не стъпваш накриво. Хайде, кажи каквото ти е на сърцето. Може би не е нужно да го изказваш на глас, за да не се забъркаш в някоя неприятност. „Иска ми се никога да не се бях женила за него“. „Иска ми се тя да беше все още жива“. „Иска ми се децата ми да не бяха като нея“. „Иска ми се да бях потънал в пари“. „Иска ми се албанците да се върнат в скапаната Албания“. Каквото и да е желанието, признай го пред себе си. Истината ще те освободи. Или това, или някой ще ти забие един право в зъбите. Да оцелееш в живота, независимо какъв живот водиш, означава да лъжеш, а лъжата разяжда душата ти, така че се откажи от лъжите поне за минутка.

— Искам си бандата — признах аз. — Искам си и момичето. Искам си и бандата, и момичето.

Джес ме погледна.

— Нали вече го каза.

— Не съм го казвал достатъчно често. Искам си и бандата, и момичето. ИСКАМ СИ И БАНДАТА, И МОМИЧЕТО. А ти какво искаш, Мартин?

Той се изправи.

— Искам още едно капучино — отвърна той. — Друг иска ли нещо?

— Не се прави на путьо. Какво искаш?

— И с какво ще ми помогне, като ви кажа?

— Не знам. Ти го кажи, пък ние ще видим какво можем да направим.

Той сви рамене и седна.

— Имаш три желания — обясних му аз.

— Добре. Иска ми се да не бях провалил брака си.

— Да, ама това нямаше да го бъде — каза Джес. — Защото не можеш да си държиш оная работа в гащите. Извинявай, Морийн.

Мартин не й обърна никакво внимание.

— И, разбира се, иска ми се никога да не бях спал с онова момиче.

— Ами то… — започна Джес.

— Млъквай — срязах я аз.

— Не знам — каза Мартин. — Може би ми се иска да не бях такъв кретен.

— Виж, това вече не е чак толкова трудно, нали.

Шегувах се, въпреки че никой не се засмя.

— Защо просто не си пожелаеш да беше спал с онова момиче и да ти се беше разминало? — подсказа му Джес. — На твое място аз бих си пожелала нещо такова. Мисля си, че все още лъжеш. Твърдиш, че искаш тези неща, за да се представиш в по-добра светлина.

— Това желание нямаше да разреши проблема, нали така? Пак щях да си остана кретен. Щяха да ме спипат за нещо друго.

— А защо просто не си пожелаеш да не те хващат за абсолютно нищо? Защо не си пожелаеш… Каква беше оная работа с тортата?

— За какво говориш?

— Имаше нещо за яденето на тортата.

— Като е пред теб я изяждаш ли?

Джес не беше сигурна.

— Сигурен ли си, че беше това? Как можеш да изядеш една торта, ако не е пред теб?

— Идеята е — обясни Мартин, — че и в единия, и в другия случай я имаш. Изяждаш тортата, но кой знае как тя си остава недокосната. Така че „имам“ означава „запазвам“.

— Каква е тази дивотия?

— Точно така е.

— Как е възможно подобно нещо?

— Не е възможно. Затова има такъв израз.

— Какъв е смисълът от шибаната торта? Защо ти е, след като няма да я ядеш?

— Май се отклонихме от темата — намесих се аз. — Идеята беше да си пожелаем нещо, което ще ни направи по-щастливи. Разбирам защо Мартин иска да бъде различен човек.

— Иска ми се Джен да се върне — обади се Джес.

— Да, и това го разбирам. Какво друго?

— Няма друго. Това е.

Мартин изсумтя.

— Не ти ли се иска да не си чак такава отврат?

— Ако Джен се върне, няма да бъда.

— Или поне да не си чак толкова шантава.

— Не съм шантава. Просто, ами… объркана съм.

Последва умислено мълчание. Беше ясно, че не всички на масата са убедени в думите й.

— Значи ще пропилееш другите си две желания, така ли? — попитах я аз.

— Не. Мога да си пожелая още нещо. Ами… Например неизчерпаеми запаси от трева, може би. Също и… Не знам. Ааа, няма да имам нищо против да мога да свиря на пиано.

Мартин сви рамене.

— Боже Господи! Това ли е единственият ти проблем? Че не можеш да свириш на пиано?

— Ако не бях толкова объркана, щях да имам време да свиря на пиано.

Прекъснахме разговора тук.

— Ами ти, Морийн?

— Вече ти казах. Още когато ти обясни, че Космическия Тони може само да урежда разни неща.

— Кажи и на останалите.

— Иска ми се да има начин да помогнат на Мати.

— Можеш да измислиш и нещо по-добро от това, нали? — попита Джес.

Всички се намръщихме.

— Как?

— Виж сега. Чудех се какво ще кажеш. Можеше да си пожелаеш той да е роден нормален. Тогава щеше да си спестиш чистенето на лайна през всички тези години.

Морийн мълча известно време.

— Тогава коя щях да бъда?

— Какво?

— Не знам коя щях да бъда.

— Щеше да си бъдеш Морийн, дърта тъпачке.

— Тя не иска да каже това — отвърнах аз. — Има предвид, че ние сме такива заради нещата, които са ни се случили. Така че ако ни отнемеш това, което ни се е случило, тогава…

— Не, нямам никаква представа — отвърна Джес.

— Ако не се бе случило онова с Джен, както и всички останали неща…

— Като Час и нещо такова ли?

— Именно. Все такива събития. Ти коя щеше да бъдеш?

— Щях да съм различна.

— Именно.

— То това щеше да е направо върхът!

След тези думи прекратихме играта на желанията.

Мартин

Това трябваше да бъде впечатляващ жест, поне така си мислех, да придам завършен вид на нещата, ако изобщо това бе възможно. Точно това е проблемът с младите в днешни дни, нали? Прекалено много филми с хепиенд гледат. Всичко трябва да има завършен вид: със сълзи, усмивки и прегръдка. Всички са научили, открили любовта, забелязали са грешките по поетия от тях път, открили са радостта от моногамията или бащинството, или синовния дълг, или от самия живот. По мое време, на края на филмите хората ги застрелваха едва след като научеха, че животът е празен, ужасен, брутален и къс.

Бяха изминали две или три седмици след разговора за желанията в „Старбъкс“. Кой знае как Джес успя да щракне капана — забележително постижение за човек, който обикновено описва всичко, което се случва, с цял поток от нищо неозначаващи думи, колкото повече, толкова по-добре, нещо като спортен коментатор. Като си спомням как протече всичко, мога да кажа, че на моменти тя неволно бе издала намисленото от нея, или по-точно щеше да се издаде, ако останалите знаехме каква игра играе.

Един следобед, когато Морийн каза, че трябва да се връща, за да види, Мати, Джес потисна кикота си и загадъчно отбеляза, че съвсем скоро ще го види.

Морийн я погледна.

— Да, ще го видя след двайсет минути, ако успея веднага да хвана автобус — обясни тя.

— Да, но след това — отбеляза Джес.

— Това е достатъчно скоро, но е след това, нали? — попитах аз.

— А-ха.

— Виждам го през повечето минути всеки Божи ден — изтъкна Морийн.

Забравихме този разговор, както обикновено забравяме почти всичко, казано от Джес.

Може би седмица по-късно тя започна да проявява доста добре прикрития си досега интерес към Лизи, бившата приятелка на Джейджей.

— Къде живее Лизи? — попита тя Джейджей.

— На Кингс Крос. И преди да си казала каквото и да е, не, не е някой шантаж.

— А какво е, шантонерка? Ха ха. Само се бъзикам.

— Браво. Страхотна шега.

— А къде на Кингс Крос живее? След като не е шантаж.

Джейджей изви очи.

— Нямам намерение да ти кажа къде живее, Джес. Ти май ме имаш за пълен балама.

— Не искам да говоря с нея. Тъпата въртиопашка.

— А би ли ми казала защо е въртиопашка? — попитах я аз. — Доколкото ми е известно, спала е с един-единствен мъж през целия си живот.

— Каква беше онази дума? Нещо дето ми го обяснихте с путьовщината? Извинявай, Морийн.

— „Метафорично“ — напомних й аз. Когато някой използва дума като „путьовщина“, при това като синоним на „метафорично“, струва ми се имаш право да се чудиш дали изобщо познаваш този, който говори. Дори си в правото си да се чудиш дали изобщо я познаваш.

— Именно. Метафорично казано, тя е въртиопашка. Зарязала е Джейджей и сигурно вече излиза с друг.

— Ами не знам — призна Джейджей. — Не съм сигурен, че като ме е зарязала, се е обрекла на самота и безбрачие.

Така продължихме да обсъждаме какви са подходящите наказания за бившите ни, дали смъртта е достатъчно добра за тях и така нататък, и моментът, посветен на Лизи, отлетя, както и много други мигове напоследък, а ние не забелязахме. Само че него все още го имаше, ако някой от нас проявеше достатъчно смелост и усърдие да порови в объркания тийнейджърски мозък на Джес.

Във великия ден обядвах с Тео — въпреки че докато обядвах с Тео, нямах представа, че денят ще бъде велик. Обядът с Тео беше само допреди малко. Не бях говорил с него очи в очи, откакто излязох от затвора.

Той искаше да разговаряме, защото имал „първокласно“ предложение от уважаван издател, готов да публикува автобиографията ми.

— Колко?

— Все още не е станало въпрос за пари.

— Мога ли да те попитам тогава какво му е първокласното?

— Сети се, де. Това е смислено предложение. Един път работа.

— Това пък какво трябва да означава?

— Истинско е, не е въображаемо.

— А какво означава „истинско“ с истински думи? Кажи?

— Ставаш много труден, Мартин. Надявам се не ми се сърдиш, че ти го казвам. Съвсем не си най-безпроблемният ми клиент, който е на върха на славата си. А аз положих доста старания, за да осъществя тази възможност.

За момент се разсеях, защото усетих, че под краката ми има слама. Обядвахме в ресторант, наречен „Фермата“, и всичко, което се сервираше, се доставяше от някаква ферма. Супер, нали? Месо! Картофи! Зелена салата! Каква идея само! Сигурно сламата им трябваше, иначе цялата идея щеше да пропадне поради липса на въображение. Иска ми се да ви кажа, че сервитьорките бяха някакви веселячки, едри и червенобузести, препасани с престилки, само че те, разбира се, бяха кисели, хърбави, бледи и облечени в черно.

— Какви старания си положил, Тео? Ако е истина това, което казваш, някой ти се е обадил и ти е предложил да плати за автобиографията ми добра сума.

— Виж. Аз им звъннах и предложих идеята, защото реших, че може и да им допадне.

— Ясно. А те заинтересуваха ли се?

— Следващия път се обадиха те.

— С първокласното си предложение.

Тео се усмихна снизходително.

— Ти май не си много наясно със света на книгоиздаването, нали?

— Не бих казал. Знам само това, което ти ми каза по време на този обяд. Което означава, че хората се обаждат, за да направят значителни предложения. Очевидно затова сме тук.

— Не бива да се опитваме да тичаме, преди да сме се научили да ходим.

Тео започваше да ме дразни.

— Добре. Съгласен съм. Разкажи ми сега за ходенето.

— Не, виж… Дори ходенето е тичане. В тази работа трябва да проявим много повече такт.

— Значи аз те попитах нещо, а ти ми говориш, че ходенето било тичане.

— Не бързай.

— Боже Господи, Тео!

— Тази реакция не е каквато трябва, ако ми позволиш да изтъкна. Не бъди толкова шумен и напорист.

Така и не чух повече за това предложение, затова не можах да разбера какъв бе смисълът на обяда.

Джес свика спешна среща за четири часа в обикновено празния подземен етаж на „Старбъкс“ на Ъпър Стрийт, в една от онези зали, пълни с канапета и маси, където човек се чувства като в собствения си хол, стига във вашия хол да няма прозорци и да си свикнал да пиеш от хартиени чаши, които никога не изхвърляш.

— Защо долу? — попитах я аз, когато тя ми се обади.

— Защото ще си говорим за лични неща.

— Какви са тези лични неща?

— Сексуални.

— Господи. Нали и другите ще бъдат там?

— Да не би да си мислиш, че аз имам да ти говоря разни лични сексуални неща?

— Надявам се да не е така.

— Да бе, още малко и ще кажеш, че фантазирам за теб.

— До скоро.

Качих се на автобус деветнайсет от Уест Енд към Ъпър Стрийт, защото парите ми най-сетне бяха свършили. Бяхме профукали всичко, което събрахме от появата си в дискусионните предавания и измъкнахме от господин заместник-министъра, а аз нямах работа, на която да разчитам. Така че, макар веднъж Джес да обясни как такситата били най-евтиният превоз, защото те откарват, където трябва, за определена такса, парите се плащат едва когато стигнеш на желаното място, аз прецених, че не е работа да профуквам последните си пари за такси. Освен това, двамата с шофьора щяхме да прекараме цялото пътуване в обсъждане на похожденията ми, как това си било съвсем нормално, че тя сама си го е търсила и така нататък. От известно време предпочитам шофьорите на минитакситата, защото те са толкова незапознати с жителите на Лондон, колкото и с географията на Лондон. На два пъти в автобуса ме познаха, а единия път човекът изяви желание да ми прочете много подходящ за целта пасаж от Библията.

Бях пред „Старбъкс“, когато млада двойка влезе пред мен и веднага се насочи надолу. В първия момент ми стана приятно, разбира се, защото това означаваше, че сексуалните приказки на Джес ще бъдат изказани с тих глас, ако изобщо се стигнеше до тях. Но след това, докато се редях на опашка за чай с мляко, разбрах, че това не означава нищо, тъй като Джес не знае какво е това притеснение и стомахът ми започна да се преобръща по онзи странен начин, който го научи, откакто станах на четирийсет. Добре поне че не издава звуци. Старите стомаси не издават звуци. Все едно, че едната стена на стомаха ти е език, а другата е батерия. В моменти на напрежение, двете страни се докосват и последствията са трагични.

Първият човек, когото видях долу, беше Мати в инвалидната количка. От двете му страни бяха застанали двама яки болногледачи, които сигурно го бяха свалили по стълбите. Единият говореше с Морийн. Докато се опитвах да разбера какво прави Мати в „Старбъкс“, две дребни руси момиченца се втурнаха към мен с викове „Тати! Тати!“ и дори в този момент не осъзнах веднага, че това са дъщерите ми. Грабнах ги на ръце, притиснах ги до себе си и се опитах да не заплача, докато оглеждах залата. Пени бе тук и ми се усмихваше, а Синди се бе настанила на маса в далечния край и изобщо не се усмихваше. Джейджей бе прегърнал двойката, която влезе пред мен, а Джес стоеше с баща си и една жена, която сигурно беше майка й — имаше типичния за съпруга на министър вид. Беше висока, скъпо облечена и обезобразена от отвратителна усмивка, която прикриваше всякакви чувства, все едно че бе настъпила нощта на изборите. На китката й имаше от онези червени ленти, които носи Мадона, така че колкото и да се опитваше да го прикрие, тя се увличаше по духовното. Като знаех колко си пада Джес по мелодраматични обрати, нямаше да се изненадам, ако изневиделица се появеше сестра й, затова се огледах внимателно, за да се уверя, че я няма. Джес беше облечена в пола и сако, и нещо необичайно: човек трябваше да се приближи чак на сантиметри, за да се уплаши от грима й.

Пуснах момичетата и ги поведох към ъгъла при майка им. Махнах на Пени, колкото да не се чувства самотна и изоставена.

— Здравей. — Наведох се, за да целуна Синди по бузата, но тя умело се отдръпна.

— Какво те води насам?

— Лудото момиче изглежда си е набило в главата, че може да ни помогне.

— А-ха. А обясни ли как?

Синди изсумтя. Останах с чувството, че ще изсумти каквото и да кажа, че сумтенето се е превърнало в предпочитания й начин на общуване, затова клекнах, за да поговоря с децата.

Джес плесна с ръце и застана в средата на залата.

— Прочетох за нещо подобно в Интернет — обясни тя. — Нарича се интервенция. В Америка го правят непрекъснато.

— Непрекъснато — провикна се Джейджей. — Друго нищо не правим.

— Разбирате ли, ако някой е прецакан…, ако е прекалил с наркотици или пиене, или каквото и да е, тогава приятелите и семейството, абе които там могат, се събират и се оправят с него, нали разбирате. Оправят цялата шибана каша. Извинявай, Морийн. Извинявайте, мамо и татко, извинявайте, момиченца. Само че тук е малко по-различно. В Америка имат умели… ох, мамка му, забравих как се казва. В уебсайта се казваше Стив.

Тя порови в джоба на сакото и извади някакъв лист.

— Фасилитатор. Трябва да имаш умел, опитен фасилитатор, а ние си нямаме. Не знам кого мога да помоля. Не познавам човек с такъв опит и умения. Освен това, тази интервенция действа по обратен начин. Защото ние ви молим да се намесите. Ние се обръщаме към вас, а не сте вие тези, които идвате при нас. Ние ви казваме, че имаме нужда от вашата помощ.

Двамата болногледачи, които бяха дошли с Мати, очевидно се чувстваха неловко и Джес забеляза.

— Не вие, момчета — успокои ги тя. — Не е нужно вие да правите каквото и да е. Честно казано, вие сте тук, за да има повече хора от страна на Морийн, щото… Искам да кажа, че тя си няма никого, нали? Затова си казах, че вие двамата и Мати сте по-добре, отколкото тя да остане сама, нали? Щеше да се почувстваш много кофти, Морийн, да видиш как всички се събират, а ти да останеш сама.

Не можех да отрека загрижеността на Джес. А и след като бе захапала нишката, нямаше пускане. Морийн се опита да се усмихне в знак на благодарност.

— Както и да е. А сега да ви кажа кой кой е. В ъгъла на Джейджей са бившата приятелка Лизи и неговият приятел Еди, който е свирел в скапаната му банда. Ед долетя специално от Америка. С мен са мама и татко, а не е лесна работа те двамата да се озоват заедно на едно място, ха-ха. С Мартин са бившата му съпруга, дъщерите му и бившата му приятелка. Може и да не е бивша, кой знае? Накрая на срещата, може да си е върнал и съпругата, и приятелката.

Всички се разсмяха и погледнаха Синди и смехът веднага секна, защото разбраха, че ще има неблагоприятни последствия.

— С Морийн са синът й Мати и две момчета, които работят в дома за инвалиди. Та каква е идеята ми. Ще си поговорим известно време с нашите хора, ще наваксаме пропуснатото. След това ще се разменим и ще поговорим с хората на някой друг. Така че ще се получи нещо като кръстоска между американския вариант и родителско-учителска среща, когато приятели и роднини седят в някой ъгъл и чакат учителите да поговорят с тях.

— Защо? — попитах аз. — Защо е необходимо това?

— Не знам. Просто така. За да се посмеем. А и ще научим някои неща, нали? Разни работи един за друг. И за нас самите.

Тя пак започна с нейните идеи за хепиенд. Истина е, че бях научил някои неща за другите, но нищо, което можеше да ми бъде от полза. Можех да кажа на Ед името на бандата, в която е свирил, на семейство Крайтън можех да кажа името на изчезналата им дъщеря; в същото време ми се струваше, че за тях това едва ли ще бъде от полза, едва ли ще ги дари с покой.

Както и да е, какво може да научи човек освен разни разписания и името на министър-председателя на Испания. Аз лично се научих да не спя с петнайсетгодишни, но това го бях научил отдавна — десетилетия, преди да преспя с петнайсетгодишната. Проблемът беше в това, че тя ми каза, че била на шестнайсет. Така че бях ли се бях научил да не спя нито с шестнайсетгодишни, нито с привлекателни млади жени? Не. А и всички, които бях интервюирал, ми казваха, че като са направили това или онова — докато са се възстановявали от рак, докато са изкачвали някой връх, докато са изпълнявали ролята на някой сериен убиец във филм — са научили нещо за самите себе си. В онези моменти кимах и се усмихвах замислен, докато чаках да ги закова с някой въпрос: „Какво научихте от болестта рак? Че не ви е приятно да сте болен? Че не искате да умрете? Че от перуката, която носите, главата ви сърби? Хайде, кажете по-точно.“ Предполагам, че това е нещо, което те си казват, за да се убедят, че преживяното е нещо ценно, а не пълна загуба на време.

През последните няколко месеца бях в затвора, загубих и последната частица самоуважение, която притежавах, отчуждих се от децата си и обмислях напълно сериозно възможността да се самоубия. Искам да кажа, че всичко това бе психологическият еквивалент на рака, нали? А това е нещо много по-значително, отколкото да изиграеш роля в някой филм. Как тогава стана така, че не научих абсолютно нищо? А какво се предполагаше, че трябва да науча? Да, истина е, че открих, че съм силно привързан към самоуважението си и искрено съжалявам, че вече го няма. Освен това открих, че затворът и бедността изобщо не са за мен. Знаете ли, можех да ви го кажа още преди това. Наречете ме досаден и банален, но предполагам, че хората могат да научат повече за себе си и без да се разболеят от рак. Ще имат и много повече време, и много повече енергия.

— И така — продължи Джес. — Кой при кого ще отиде?

В този момент неколцина разюздани френски тийнейджърчета се появиха сред нас, понесли чаши кафе. Насочиха се към свободна маса до инвалидната количка на Мати.

— Ало — озъби се Джес. — Къде си въобразявате, че сте тръгнали? Марш всички горе.

Те я зяпнаха.

— Хайде, движение, няма кой да ви чака цял ден. Къш, къш, къш. Schnell[1]. Plus vitement[2]. — Тя ги разкара към стълбите и те се отдалечиха, без да се оплакват. Джес бе просто още една от агресивните местни, които те не разбираха в тази и без това агресивна и неразбираема страна. Седнах на масата на бившата си съпруга и отново помахах на Пени. Беше същият жест като на претъпкано парти, нещо като кръстоска между „Отивам за напитки“ и „Ще ти звънна“ и малка доза „Може ли сметката, ако обичате?“. Пени кимна, сякаш бе разбрала. И тогава, колкото и да бе неподходящо, аз потрих длани, сякаш очаквах с огромно нетърпение чудесните полезни знания по пътя на самоопознаването, с които щях да се сдобия.

[1] Schnell (нем.) — бързо. — Бел.прев. ↑

[2] Plus vitement (фр.) — грешно от plus vite — по-бързо. — Бел.прев. ↑

Морийн

Не знаех за какво мога да говоря. Ами че на Мати просто нямаше какво да му кажа. А пък с двете момчета от дома изобщо нямах представа за какво мога да си говоря. Попитах ги дали искат чаша чай, но те отказаха, а след това се поинтересувах дали им е било трудно да свалят Мати по стълбите и те отвърнаха, че след като са били двамата не е имало проблем. Тогава обясних, че дори десет такива като мен не биха успели да го свалят, а те се разсмяха и тогава останахме да се гледаме, без да знаем какво да си кажем. Тогава по-ниският, австралиец, който приличаше на един робот, какъвто Мати имаше, с квадратна глава и квадратно тяло, ме попита за какво е това събиране. Аз не бях допускала, че те не знаят.

— Опитвах се сам да разбера, но така и не успях.

— Да — съгласих се аз. — Така е. Много е объркващо.

— Хайде, кажи. Не ни мъчи повече. Стив реши, че всички вие си имате парични проблеми.

— Някои от нас имат. Аз нямам.

Никога не ми се е налагало да се притеснявам заради парите. Получавам инвалидна пенсия, живея в къщата на майка, а и тя ми беше оставила малко пари. А ако не ходите никъде и не правите нищо, животът е евтин.

— Но ти също имаш някакви неприятности — настоя квадратният.

— Да, имаме неприятности — отвърнах аз. — Само че те са от друго естество.

— Така е, за него знам, че си има неприятности — отвърна другият, Стивън. — Онзи от телевизията.

— Да, той наистина си има неприятности — потвърдих аз.

— А ти откъде го познаваш? Не мога да си представя, че ходите по едни и същи нощни клубове.

И им разказах всичко. Нямах намерение. Просто така се получи. След като веднъж започнах, вече нямаше значение какво и колко ще им разкажа. Когато приключих, осъзнах, че не трябваше да казвам и дума, въпреки че те се държаха много мило и ми казаха, че много съжаляват, все такива неща.

— Нали няма да разкажете в дома? — попитах аз.

— Защо да им казваме?

— Защото, ако разберат, че съм имала намерение да изоставя Мати завинаги, може да откажат да го приемат отново. Следващия път, когато се обадя да го гледате, могат да решат, че пак мисля да скоча от някой покрив.

Така че се споразумяхме. Те ми дадоха името на друг такъв център наблизо, частен, който бил по-добър от техния и аз им обещах, че ако реша да свърша със себе си, ще се обадя там.

— Не че нас не ни е грижа — обясни квадратният, Шон. — Не че нашият център не иска да поема грижите за Мати. Просто не искаме всеки път, когато ни се обадиш, да се чудим дали не си в беда.

Не знам защо, но тези думи ме направиха щастлива. Двама мъже, които почти не познавах, ми казаха да не им звъня, ако реша да се самоубия, а аз имах желание да ги прегърна. Не исках хората да ме съжаляват. Исках да ми помогнат, дори ако това означаваше да кажат, че не могат да ми помогнат, дано не ви прозвучи като някой ирландски виц. Странното е, че Джес се опитваше да направи тъкмо това, когато организира тази сбирка. Тя не очакваше аз да постигна каквото и да е и бе поканила двамата болногледачи единствено защото Мати не можеше да мръдне без тях, а само за пет минути те ме накараха да се чувствам по-добре.

Със Стивън и Шон наблюдавахме другите известно време, за да разберем как се справят. При Джейджей беше най-добре, защото все още не бе успял да се скара с приятелите си. Мартин и съпругата му наблюдаваха мълчаливо как дъщерите им рисуваха картина, а Джес и родителите й си крещяха. Това може и да беше добър знак, ако крещяха за каквото трябва, само че от време на време Джес писваше за нещо и то май нямаше нищо общо с помощта. Например:

— Никога не съм докосвала тъпите скапани обеци.

Всички в стаята чуха това и с Мартин и Джейджей се спогледахме. Никой от нас нямаше представа за какви обеци става въпрос, затова не искахме да отсъждаме, но беше много трудно да си представим, че въпросните обеци са същността на проблема при Джес.

Дожаля ми за Пени, защото седеше сама, затова я попитах дали не иска да дойде в нашия ъгъл.

— Сигурна съм, че имате достатъчно неща, които да обсъждате — отвърна тя.

— Не — уверих я аз. — Вече приключихме, наистина.

— При вас е най-хубавият мъж от всички присъстващи — отбеляза тя. Говореше за Стивън, високия болногледач, и когато аз го погледнах от другия край на стаята, разбрах какво иска да каже. Той беше рус, с дълга гъста коса и ясни сини очи, а усмивката му стопляше цялото помещение. Беше тъжно, че не бях забелязала, но вече не исках да мисля за подобни неща.

— Ела тогава и поговори с него. Той с удоволствие ще се запознае с теб — подканих я аз. Не бях сигурна, че ще стане така, но ако нямаш какво да правиш, освен да стоиш до едно момче в инвалидна количка, поне според мен щеше да си достатъчно щастлив да се запознаеш с красива жена, която се показва по телевизията. Не мога дори да си припиша заслугите, защото не бях направила нищо, освен че казах онова, което казах, но бе странно, че се случиха толкова много неща, след като Пени се приближи до застаналия край бара Стивън.

Джес

По всичко личеше, че с изключение на мен, останалите си прекарваха добре. Аз направо се скапах. Да не говорим, че изобщо не беше честно, защото ми отне цяла вечност, докато организирам тази работа с интервенцията. Влязох в Интернет и открих имейла на оня тип, дето бил мениджър на бандата на Джейджей. Та той ми даде телефонния номер на Ед и аз висях до три сутринта, за да го хвана, когато се прибира от работа. Когато му обясних как се е разкапал Джейджей, той се съгласи да дойде, след това се обадил на Лизи и й разказал, та тя също се съгласила. А после трябваше да се занимая със Синди и децата и тя стана една, като работа на пълен работен ден цялата седмица, и какво остана за мен? Лайна и помия. Защо ли бях решила, че има някаква тъпа полза, ако говоря с тъпия ми баща и тъпата ми майка? Нали говоря с тях всеки скапан ден и никога не става нищо. Защо изобщо си въобразявах, че ще има някаква полза? Какъв беше смисълът да събирам и Мати, и Пени, и всички? Защо ни трябваше да идваме в „Старбъкс“? Надявах се да им уврят главите, особено след като обявих, че сме се събрали, защото имахме нужда от помощта им. Обаче мама взе че повдигна въпроса за обеците и аз вече имах чувството, че съм довлякла някакви непознати от улицата и съм ги помолила да ме осиновят или все едно какво.

Никога няма да забравим обеците. И на смъртния й одър ще говорим пак за тях. Те май са нейният вариант на псувня. Когато тя ме ядоса, аз непрекъснато разправям „шибано“ това, „шибано“ онова, а когато аз я ядосам, тя започва да се разправя с обеците. И без това обеците не бяха нейни — бяха на Джен, и както вече й бях казала, изобщо не ги бях докосвала. Навила си е на пръста, че през всички онези ужасни седмици отначало, когато стояхме край телефона и чакахме полицията да ни кажат, че са открили тялото й, обеците са били върху нощното шкафче на Джен. Мама твърди, че влизала в стаята й и сядала на леглото всяка вечер и имала нещо като фотографска памет за нещата, които виждала, и дори сега си спомня къде били обеците, поставени до празната чаша от кафе и някаква там книжка с меки корици. След това, когато всичко започна да се връща към нормалния си ритъм: и училището, и животът, поне доколкото бе възможно, обеците изчезнаха. Изводът бе, че няма кой друг освен мен да ги вземе, защото съм крадла. Такава съм, признавам. Само че аз свивам главно пари, колкото успея да докопам. Обеците бяха на Джен, не техни, а тя си ги беше купила на пазара „Камдън“ за около пет кинта.

Не съм съвсем сигурна, но не се опитвам да се самосъжалявам, или каквото там биха решили някои. Само че родителите винаги предпочитат едно от децата си, нали? И как може да е иначе? Кажете, как биха могли господин и госпожа Миноуг да не предпочитат Кайли пред другата си щерка? Джен никога не крадеше от тях; тя непрекъснато четеше книги, справяше се добре в училище, разговаряше с татко за избори и политическа тактика, никога не драйфаше на пода пред финансовия министър, абе нищо такова, честно ви казвам. Вземете драйфането например. Беше заради смрадливия фалафел. Бях се чупила от училище и бяхме дръпнали по две цигарки с трева, бяхме обърнали по два коктейла с ром, така че следобедът не беше от ония най-развихрените. Изобщо нищо особено. След това изядох онзи фалафел малко преди да се прибера вкъщи. Усетих как въпросният фалафел се надига още докато пъхах ключа в бравата, затова знаех, че от него ми е станало зле. Така и не ми остана време да стигна до тоалетната. А татко се беше заврял в кухнята с оня скапаняк от финансите, аз се опитах да се добера до мивката, но не успях. Навсякъде плисна фалафел и коктейл с ром. Щях ли да повърна, ако не се бях натъпкала с фалафел? Не. Той повярва ли, че било заради фалафела? Не. Щяха ли да повярват на Джен? Да, щяха, защото тя нито пиеше, нито пушеше трева. Не знам. Все стават такива едни — фалафели и обеци. Всички знаем как да говорим, ама никой не знае какво да каже.

След като отново се започна с обеците, мама тръгна да пита какво съм била искала. Затова аз веднага й се сопнах и я попитах не е ли чула какво съм казала, а тя продължи да се заяжда като попита кое е трябвало да чуе. Обясних, че става въпрос за речта ми, в която съм казала, че се нуждая от помощ, а тя попита това какво трябвало да означава и какво трябвало те да направят, което вече не са го били направили.

Ами то май и аз не знаех. Хранят ме и ме обличат и ми дават кинти за пиячка и ме образоват и каквото там трябва. Когато говоря с тях, слушат. Просто си мислех, че като им кажа, че трябва да ми помогнат, ще ми помогнат. Дори не си бях давала сметка, че аз не мога да кажа нищо, че те не могат да кажат нищо, че не могат да направят нищо.

Така че моментът, в който мама ме попита с какво могат да помогнат, ми се стори същият, като момента, в който оня тип скочи от покрива. Искам да кажа, че не беше нито толкова ужасно, нито толкова страшно, никой не беше умрял, бяхме вътре и така нататък. Нали знаете, обаче, как кътате разни работи някъде дълбоко в главата си и си ги пазите за черни дни? Например си казвате, че ако един ден повече не издържате, ще скочите. Един ден, когато стане страшна прецаквация, тогава ще зарежа всичко и ще помоля мама и тати да ми платят гаранцията. Както и да е, запасите за въображаемия черен ден ги нямаше, а най-смешното беше, че никога не бях имала такива запаси.

Затова и направих така, както обикновено правя в подобни моменти. Казах на мама да ходи да се гръмне, казах и на баща ми да ходи да се гръмне и се разкарах, въпреки че трябваше да поговоря с приятелите и роднините на някой друг. Когато стигнах най-горе на стълбите, се почувствах като пълна глупачка, само че бе прекалено късно да се върна, затова продължих навън, излязох на Ъпър Стрийт, спуснах се в метрото и се качих на първия влак, който мина. Никой не тръгна след мен.

Джейджей

В мига, в който видях Ед и Лизи в салона, усетих припламването на тази неуловима искрица надежда. Сякаш нещо ми подсказа, ето, това е! Дошли са, за да ме спасят! Останалата част от бандата са се наточили да изнесат нещо голямо довечера, а след това двамата с Лизи ще се приберем в готиния апартамент, който тя е наела специално за нас двамата! Сигурно с това се е занимавала през всичкото време! Обикаляла е да търси апартамент и го е обзавеждала! И… Кой е този дъртофел, дето приказва с Джес? Дали не е изпълнителният директор на някое звукозаписно студио? Да не би Ед да е уредил нещо? Не, не е уредил нищо. Това е бащата на Джес, а по-късно разбрах, че Лизи си е хванала ново гадже, някакъв с къща в Хампстед и собствена компания за графичен дизайн.

Опомних се бързо. По лицата и в гласовете им нямаше вълнение, затова знаех, че нямат хубави новини за мен, нито пък ще ме зарадват с нещо за бъдещето. Забелязах обич и загриженост и честно да ви кажа, очите ми се насълзиха; прегръщах ги дълго, за да не видят как съм се разкиснал. Само че те двамата бяха дошли в „Старбъкс“, защото им е било казано да дойдат в „Старбъкс“, и никой от тях нямаше представа каква е целта на това събиране.

— Какво става, мой човек? — попита Ед. — Разбрах, че нещата при теб не вървят кой знае колко.

— Ами не — отвърнах аз. — Все нещо ще изскочи. — Искаше ми се да вметна нещо от Дикенс, но пък нямах желание Ед да почне да ми се зъби, преди да сме поговорили.

— Тук нищо няма да изскочи — заяви той. — Трябва да се прибереш вкъщи.

Не ми се обясняваше цялата работа с деветдесетте дена, затова промених темата.

— Ами ти — започнах аз. Беше с някакво велурено яке, което имаше вид на скъпо, и бели джинси. Косата му още беше дълга, но ми се стори лъскава и гъста. Приличаше на онези скапаняци, дето излизат с тях момичетата от „Сексът и градът“.

— Никога не съм искал да изглеждам както изглеждах едно време. Изглеждах така, защото нямах кьорава пара. Да не говорим, че никога не отсядахме на места, където имаше нормални душове.

Лизи се усмихваше любезно. Беше ми трудно, докато двамата бяха до мен — все едно, че първата и втората ти съпруга са се събрали, за да ти дойдат на свиждане в болницата.

— Никога не ми е минавало през ум, че си се превърнал в един примирен нещастник — отбеляза Ед.

— Внимавай какви ги приказваш. Та това е официалният клуб на примирените нещастници.

— Да, ама от това, което чувам, останалите си имат достатъчно основателни причини. А ти? Ти нямаш такива, приятел.

— А-ха. Май така изглежда.

— Не исках да кажа това.

— Някой иска ли кафе? — попита Лизи.

Не ми се искаше тя да ни остави.

— Ще дойда с теб — предложих аз.

— Всички ще отидем заедно — заяви Ед. Затова отидохме заедно. Ние с Лизи мълчахме, а Ед продължи да дрънка и всичко беше като последните две години от живота ми, събрани в една опашка за капучино.

— За хора като нас, рокендролът е като колежа — заяви Ед, след като бяхме поръчали. — Ние сме момчета от работническата класа. Не можем да си позволим да миткаме безцелно като мамини синчета, освен ако не станем част от някоя банда. Следват няколко добри години, след това бандата започва да понасмърдява, турнетата също понасмърдяват, хроничното безпаричие също понасмърдява. Затова си намираш работа. Това е животът, мой човек.

— Значи, накратко казано, всичко смърди… Същата работа като дипломата от колежа. Или като завършването на гимназията.

— Именно.

— А кога ще започне да понасмърдява за Дилън? Или за Спрингстийн?

— Сигурно когато са отседнали в някой мотел, където не им разрешават да ползват топлата вода до шест вечерта.

Истина бе, че на последното ни турне останахме в такъв един мотел в Южна Каролина. Аз, обаче, си спомням шоуто, което беше велико, а пък Ед си спомняше душовете, които бяха отврат.

— Както и да е, аз познавах Спрингстийн. Е, поне го гледах на едно турне. А ти, господин Джейджей, си много далече от Спрингстийн.

— Благодаря ти, приятелю.

— Мама му стара, Джейджей. Какво очакваш да кажа? Добре, ти си Спрингстийн. Ти си един от най-успешните изпълнители в историята на музикалния бизнес. Ти беше на корицата на „Тайм“ и „Нюзуик“ в една и съща седмица. Пълниш стадионите нощ след нощ, мътните да те вземат, дано. Ето. Сега вече по-добре ли се чувстваш? Господи. Вземи да пораснеш, мой човек.

— А ти какво, взе, че изведнъж порасна, защото твоят старец те е съжалил и те е назначил да закачваш на хората незаконна кабелна телевизия, така ли?

Ушите на Ед почервеняваха, когато се канеше да започне да раздава крошета. Едва ли на някой друг на този свят, освен на мен, тази информация ще му бъде от полза, защото по очевидни причини той не си създава трайни връзки с хората, които е ударил, затова и те никога не научават малката подробност за ушите — просто не се задържат около него достатъчно дълго. Може би аз съм единственият, който е наясно кога е моментът да залегне.

— Ушите ти почервеняха — предупредих го аз.

— Майната ти.

— И прелетя толкова път, за да ми го кажеш?

— Майната ти.

— Престанете и двамата — намеси се Лизи. Не бях сигурен, но доколкото си спомням, последния път, когато бяхме тримата заедно, тя каза абсолютно същото.

Оня, дето ни правеше кафето, ни наблюдаваше внимателно. Познавахме се по физиономия и се поздравявахме, а и той беше свестен; беше студент и два пъти си бяхме говорили за музика. Той много харесвал „Уайт Страйпс“, а аз се опитвах да го накарам да послуша „Мъди Уотърс“ и „Улф“. Май сега го бяхме стреснали.

— Слушай — обърнах се аз към Ед. — Идвам често тук. Ако си решил, че искаш да ми сриташ задника, давай да ходим навън.

— Благодаря — обади се „Уайт Страйпс“. — Нали знаете, че нямаше да е проблем, ако бяхте сами, защото сте редовен клиент, а ние много се грижим за редовните си клиенти. Само че… — Той посочи натрупалата се зад нас опашка.

— Не, няма нищо, мой човек — казах аз. — Благодаря.

— Да ви оставя ли кафетата на щанда?

— Разбира се. Няма да се бавим. Той обикновено се успокоява след един добър тупаник.

— Майната ти.

И така, излязохме на улицата. Беше студено и тъмно, и мокро, а ушите на Ед бяха като две малки факли в нощта.

Мартин

Не бях разговарял с Пени от онази сутрин, когато по вестниците се появи историята с ангела. Винаги мислех за нея с много обич, но истината бе, че тя не ми липсваше — нито сексуално, нито социално. Либидото ми си беше взело отпуска (и не биваше да пренебрегвам възможността да е решило да се пенсионира преждевременно и никога повече да не се върне на работното си място). Общувах единствено с Джейджей, Морийн и Джес, което означаваше, че и в това отношение съм наникъде, защото поне за момента те ми бяха достатъчни. И въпреки това, когато забелязах, че Пени флиртува с единия от болногледачите на Мати, ме обзе заслепяващ гняв.

Това не е парадокс, ако разбирате нещо от необяснимата човешка природа. (Може и да съм използвал тези думи преди и затова сигурно я няма старата тежест, а и психологическата ми преценка не е толкова точна. Следващия път ще се позова на необяснимата непоследователност и няма изобщо да споменавам човешката природа.) Ревността може да сграбчи човек по всяко време, а пък болногледачът беше висок и млад, загорял и рус. Естествено, че ще ме вбеси, както бе застанал сам тук в „Старбъкс“, а и където и другаде в Лондон да се намирахме.

Както и да е, като се замислям, май съм сигурен, че съм си търсил извинение да се откъсна от милата семейна среща. Както подозирах, не бях научил нищо за себе си през последните няколко минути. Нито презрението на бившата ми съпруга, нито цветните моливи на дъщерите ми допринесоха да си изясня някои неща, както й се искаше на Джес.

— Благодаря — обърнах се към Пени.

— Няма защо. И без това не бях заета, а Джес каза, че можело да помогне.

— Няма — отвърнах аз и веднага се почувствах като истински неблагодарник. — Не ти благодаря за това. Благодаря ти, че флиртуваш пред мен. С други думи, благодаря ти за едно нищо.

— Това е Стивън — представи го Пени. — Той се грижи за Мати и понеже беше сам, дойдох да си поговорим.

— Здрасти — обади се Стивън. Погледнах го злобно.

— Сигурно си въобразяваш, че си велик — продължих да съскам аз.

— Моля? — попита той.

— Мартин! — надигна предупредително глас Пени.

— Чу ме — не спрях аз. — Самодоволен надувко.

Имах чувството, че в другия ъгъл, където момичетата оцветяват картинката, има още един Мартин — по-мил, по-любезен Мартин — който наблюдава сцената и не може да помръдне и за момент се зачудих дали е възможно да отида при него.

— Върви си, преди да си се направил на пълен глупак — прошепна Пени. Това е достатъчно показателно за благородството на Пени. Тя бе забелязала отдалече как ме обхваща лудостта и бе предвидила, че все още имам шанс да се спася. Не толкова безпристрастни наблюдатели биха казали, че същата тази лудост вече ме е обхванала. Нямаше значение, защото нямах никакво намерение да ходя където и да е.

— Много е лесно да си болногледач, нали?

— Не много — отвърна Стивън. Той допусна елементарната грешка да отговори на въпроса ми така, сякаш бе зададен на добра воля, без всякаква злоба. — Искам да кажа, че ти дава много, но… Часовете на работа са дълги, заплатата е нищожна, има и нощни смени. Някои от пациентите са трудни. — Той сви рамене.

— Някои от пациентите са трудни — повторих аз с подигравателен мрънкащ глас. — Заплатата е нищожна. Нощни смени. Глупости на търкалета.

— Шон — обърна се Стивън към партньора си. — Ще почакам горе. Този тип нещо не е на себе си.

— Ще стоиш и ще чуеш каквото аз имам да ти казвам. Вече те изслушах, докато ми се правеше на национален герой. Сега ти ще слушаш.

Май нямаше нищо против да остане на мястото си още няколко минути. Подобно противно държание сякаш хипнотизираше и приковаваше хората, това ми беше ясно, а аз се надявам да не прозвучи надуто, когато казвам, че моята известност, или поне това, което бе останало от нея, допринасяше за успеха на зрелището. Обикновено известните личности от малкия екран се държаха зле само в нощни клубове, докато са в компанията на други известни личности от малкия екран, така че решението ми да смачкам болногледача, докато съм трезвен, при това в един от салоните на „Старбъкс“, бе доста дръзко, може би дори абсурдно. Не че Стивън прие думите ми лично, щеше да е същото, ако бях решил да осера обувките му. Външният израз на натрупаното в теб невинаги е достатъчно директен.

— Мразя хора като теб — продължих аз. — Возиш едно дете инвалид и плачеш за медал. Много ли е трудно, а?

В този момент, трябва да призная със съжаление, че стиснах дръжките на инвалидната количка на Мати и започнах да го возя напред-назад. Изведнъж ми се стори много подходящо да подпра ръка на ханша си, докато го правя, единствено за да покажа, че разхождането на инвалиди в количка е детска работа.

— Мамо, погледни тати — извика една от дъщерите ми (със съжаление трябва да призная, че не знам коя) с искрено удоволствие. — Много е смешен, нали?

— Я виж — обърнах се към Пени. — Какво ще кажеш? Сега вече по-привлекателен ли ти се струвам?

Пени ме гледаше така, сякаш наистина бях започнал да осирам обувките на Стивън и този поглед отговори на въпроса ми.

— Моля за внимание — провикнах се аз, въпреки че всичкото внимание вече бе насочено към мен. — Не съм ли велик? Не съм ли направо велик? Русокоско, да не би да мислиш, че е трудно? Ще ти кажа какво е трудно, слънчево момче. Трудно е…

Тук, обаче, думите свършиха. Оказа се, че не разполагах с примери за нещо трудно от професионалния си живот, които да му пробутам. Трудностите, които ми се бяха стоварили напоследък, се струпаха, след като преспах с недораслата тийнейджърка, което означаваше, че не са особено подходящи, за да предизвикат съчувствие.

— Трудно е, когато… — Трябваше ми нещо, с което да довърша изречението. Всичко щеше да ми свърши работа, дори нещо, което не бях изпитал на свой гръб. Раждане? Шампионат по шах? Нищо не ми дойде наум.

— Свърши ли, приятел? — попита Стивън.

Кимнах, опитвайки се по този начин да покажа, че съм прекалено ядосан и отвратен, за да продължа. След това използвах единствената възможност, която имах, и последвах Джес и Джейджей навън.

Морийн

Джес винаги се измъкваше по този начин, така че нямах нищо против, че си тръгна. Само че, когато излезе и Джейджей, а след това и Мартин… Подразних се, честно да ви кажа. Според мен е неучтиво да се постъпва така, след като толкова много хора са си направили труд да дойдат. А пък Мартин се държа толкова странно, докато буташе количката на Мати напред-назад и питаше всички дали не е велик. Как може някой да си помисли, че е велик? Изобщо не приличаше на велик човек. По-скоро на луд. Джейджей постъпи най-добре, като отведе и гостите си — не ги заряза в кафенето, както стана с Джес и Мартин. Чак по-късно разбрах, че ги е извел навън, за да се карат и бият на спокойствие, така че ми беше трудно да определя дали е проява на лошо възпитание или не. От една страна, той беше с тях, но пък, от друга, беше останал с тях, защото искаше бой. Това май си е проява на лошо възпитание, но не чак толкова, колкото при другите.

Изоставените хора почакаха още малко: и болногледачите, и родителите на Джес, и приятелката и семейството на Мартин, докато накрая разбраха, че никой няма да се върне, нито те двамата, нито Джейджей и приятелите му, така че никой не знаеше как да постъпи.

— Това ли беше, как мислите? — попита бащата на Джес. — Искам да кажа… не искам да… не че съм безсърдечен. Знам, че Джес положи много усилия, за да организира тази среща. Само че… Струва ми се, че не остана никой, нали? Вие, Морийн, искате ли да останем? Може ли да направим нещо, да помогнем по някакъв начин! Защото, ако имаше… искам да кажа… според вас, какво се опитваше да постигне Джес? Може би ще успеем да й помогнем in absentia[1].

Знаех на какво се бе надявала Джес. Беше се надявала майка й и баща й да дойдат и да оправят нещата, както би трябвало да постъпват майките и бащите. Едно време и аз мечтаех за това, преди много време, още от самото начало, когато за пръв път останах сама с Мати. Струва ми се, че това е мечтата на всички. Поне на тези, на които животът им здраво се е объркал.

Затова казах на бащата на Джес, че според мен тя просто е искала да накара хората да се разбират по-добре и аз лично много съжалявах, че не се бе получило.

— Всичко е заради проклетите обеци — заяви той, затова аз използвах момента и го попитах какви са тези обеци и той ми разказа.

— Те много ли означаваха за нея? — поинтересувах се аз.

— За Джен или за Джес?

— За Джен.

— Не съм сигурен — каза той.

— Бяха любимите й — отвърна госпожа Крайтън. Лицето й бе толкова необичайно. Не спираше да се усмихва, докато говорехме, но изглеждаше така, сякаш този следобед за пръв път беше открила усмивката — лицето й не беше като на хората, които са свикнали да са радостни и засмени. Бръчките й бяха от онези, които се появяват, когато човек се ядосва заради откраднати обеци, а устните й бяха много тънки и напрегнати.

— Тя се е върнала, за да си ги вземе — обадих се аз. Не знам защо го казах, дори не знаех дали е истина или не. Само че тогава това ми се сториха правилните думи. Стори ми се, че това е самата истина.

— Кой? — попита тя. Лицето й вече бе различно. Очевидно се насилваше да се представи по начин, който не бе естествен, защото изведнъж ми се стори отчаяно зажадняла да чуе каквото имах да й кажа. А и май не беше свикнала да се вслушва внимателно в това, което другите говореха. Имах желание да накарам лицето й да добие нов израз и донякъде това бе причината, поради която продължих. Все едно че ми бяха поверили косачка, с която да прокарам пътеки през избуялата трева.

— Джен. След като толкова много е обичала обеците, най-вероятно се е върнала, за да си ги вземе. Нали ги знаете какви са момичетата на тази възраст.

— Господи — промълви госпожа Крайтън. — Дори не бях помисляла за това.

— И аз не бях. Само че… това е напълно разумно. Защото… ти помниш ли, Марк? Тогава изчезнаха още няколко неща. И парите изчезнаха.

За парите не бях толкова сигурна. За тях може би имаше друго обяснение.

— Тогава ти казах, че липсват някои от книгите, помниш ли? А тях Джес със сигурност не ги е взела.

И двамата се засмяха, сякаш бяха обикнали Джес повече, сякаш се радваха, че тя предпочита да скочи от някоя сграда, вместо да прочете книга.

Разбирах защо това означава толкова много за тях, идеята, че Джен се е върнала в къщата за обеците. Това означаваше, че е избягала или в Тексас; или в Шотландия, или в Нотинг Хил Гейт, а не е била нито убита, нито пък се е самоубила. Това им даваше възможност да си мислят къде би могла да бъде, да си представят новия й живот. Щяха да се чудят дали няма бебе, което никога не са виждали и никога няма да видят, дали не си е намерила работа, за която те така и няма да разберат. Това означаваше, че ще могат да продължат да живеят като обикновени родители. Та нали и аз правех същото, когато купувах постерите на Мати, компактдисковете му — постъпвах като една обикновена майка, поне за момент.

Ако човек иска, можеше да съкруши мечтите им за секунда, да открие значителни пропуски в предположението ми, защото какво означаваше всичко това? Може би Джен се бе върнала, защото е искала на всяка цена да умре с тези обеци. Може би никога не се е връщала. Да не говорим, че нея все още я нямаше, независимо дали се е връщала за пет минути, или изобщо не се бе връщала. Да, знам, че вие имате нужда от тази надежда, която ще ви крепи. Може и да ви прозвучи странно, като знаете защо се бяхме събрали в това кафене. Истината е, че засега аз се държах, дори да се наложеше отново да се кача на покрива на „Топърс“, за да скоча. Понякога просто се налага да поразтърсиш и разместиш нещата. Така че предпочиташ да си мислиш, че някой е отмъкнал скришом собствените си обеци, за да може светът ти да изглежда отново хубаво място.

Това важеше за господин и госпожа Крайтън, не за Джес. Джес нямаше никаква представа за моята теория, свързана с обеците, а Джес бе тази, която имаше нужда светът й да стане различен. Тя бе тази, която се озова на покрива с мен. Господин и госпожа Крайтън си имаха всеки своята работа, приятели и каквото там е необходимо, така че на тях не има трябваше да си измислят разни теории за обеците. Подобни истории просто не им влияеха.

Можете и така да представите нещата, само че няма да бъде вярно. Те определено имаха нужда от подобна история — личеше по израженията им. Познавам един-единствен човек на този свят, който няма нужда от измислени истории, които да го крепят, и това е Мати. (А може би дори и той има нужда. Представа нямам какво става в главата му. Не спирам да му говоря, поне така ме съветват, затова го правя, кой знае, може пък да има полза от някои неща, които му казвам.) Има и други начини да умреш, без да се самоубиеш. Можеш да оставиш части от теб да умрат. Майката на Джес бе оставила лицето си да умре, а днес го видях как оживява отново.

[1] In absentia (лат.) — в отсъствие. — Бел.ред. ↑

Джес

Първият влак пътуваше на юг и аз слязох на Ландън Бридж и тръгнах да се поразходя. Ако сте ме видели подпряна на стената, загледана във водата, бихте си казали, че съм се замислила, но истината е, че не мислех. Всъщност в главата ми имаше думи, но само защото в главата ти се мотаят думи, не значи, че мислиш, както когато джобовете ти са пълни с дребни монети, не означава, че си богат. Думите, които се блъскаха в главата ми, бяха „гнус“, „копеле“, „гаднярка“, „мамка му“, „да им го начукам“, „чекиджия“ и се вихреха доста бързо, толкова бързо, че не можех дори да ги подредя в изречения. А това не са мисли, нали?

Така че останах известно време загледана във водата и тогава тръгнах по моста, купих си насипен тютюн, листчета и кибрит. След това се върнах отново на мястото си, седнах и си свих няколко цигари просто за да има какво да правя. Не знам защо не пуша повече, наистина не знам. Струва ми се, че просто забравям. Ако някой като мен забравя да пуши, че то пушенето съвсем ще пропадне. Вижте ме само. Сигурно сте готови да се обзаложите, че пуша като комин, ама не е така. Едно от решенията, които взех на Нова година, беше да пуша повече. Така е по-добре, отколкото да скочиш от небостъргач.

Както и да е, ето ме и мен, седях, подпряла гръб на стената, и навивах цигари, когато видях един от преподавателите в колежа. Той е старичък, от онези, дето се занимават с изкуство още от шейсетте. Преподава история на изкуството и аз ходих на няколко от часовете му, докато накрая се отегчих. Нямам нищо против него, казва се Колин. Не носи косата си на прошарена, посивяла опашка и не е облечен в избелели дънки и дънково яке. Никога не се бута да ни става приятел, което означава, че си има свои приятели. Не мога да кажа това за всички.

Ако трябва да ви предам всичко честно, би трябвало да ви кажа, че той ме бе забелязал, преди аз да го забележа, защото, когато вдигнах поглед от цигарата, която свивах в момента, той крачеше към мен. Ако трябва да ви предам всичко съвсем честно, трябва да ви призная какво точно си мислех, по-точно ругатните, които редях наум, може дори да не е било наум, нали разбирате. Исках да бъде наум, само че повечето думи ми се изплъзваха от устата просто защото бяха прекалено много. Сами изскачаха, сякаш ругатните избликваха от кранче и се вливаха в кофа (= главата ми), а аз не си бях направила труда да спра кранчето, дори след като кофата се бе напълнила.

Поне така виждах аз нещата. А той сигурно ме е видял как седя на земята, свивам цигари и ругая сама, а това едва ли му е направило добро впечатление, нали? Той се приближи и клекна, за да застане на моето ниво и ми заговори тихо. Започна:

— Джес, помниш ли ме?

Бях го виждала само преди два месеца, така че го помнех, разбира се. Но пък отвърнах, че не го помня и се разсмях, защото се предполагаше, че е шега, макар че не излезе като шега, защото той се представи, че е Колин Уиъринг и ми напомни, че ми бил предавал в часовете по изкуство. Аз веднага се съгласих с нещо като „Да, да“, а той пък взе, че си помисли, че това означава „Как ли пък не“. Моето „Да, да“ имаше за цел да му покаже, че съм се пошегувала, а пък те нещата взеха, че се объркаха. Излезе така, сякаш му показвах, че се прави на Колин Уиъринг, което си беше пълна дивотия. Естествено целият разговор се скофти. Все едно че си бях взела количка в супермаркета с някое дефектно колело, защото си мислиш, че няма да има проблем да я буташ, а тя все върви накриво, както стана и с това, което казвах.

Той започна да ме разпитва защо седя сама на земята. Казвам му, че съм се скарала със скапаната си майка заради някакви обеци, и той веднага разбира, че не мога да се прибера вкъщи. Обясних, че когато реша, няма проблем да се прибера. Просто трябваше да се кача на Северната линия в метрото, да се върна на „Ейнджъл“ и да си взема автобус. Само че нямах желание. А той ми обясни, че не трябвало да седя тук и попита дали няма някъде другаде, където да отида. В този момент разбрах, че му се струвам напълно откачила, затова побързах да стана, той отскочи, а аз му ги наговорих едни и се отдалечих.

След това обаче се замислих, и то не с ругатни. Първата ми мисъл беше, че много лесно ще се превърна в пълна кукувица. Не казвам, че ще бъде лесно да се живее по този начин — нямах предвид това. Просто исках да обясня, че имам много общо с някои от нещастниците, дето седяха по тротоарите и навиваха цигари. Някои от тях мразеха хората, а аз също мразех почти всички. Те сигурно са зарязали и приятели, и семейство, както бях направила аз. Кой знае, може би Джен също се е превърнала в кукувица. Може би просто гените ни са такива, нищо че баща ми е заместник-министър на образованието, може пък да се предава през поколение.

Нямах представа къде ще ме отведат всички тези мисли, но изведнъж разбрах, че съм загазила много повече, отколкото си давах сметка. Знам, че звучи глупаво, особено след като имах намерение да се самоубия, но това бе само за майтап, а ако наистина скочех, това също щеше да е просто на майтап. Ами ако все пак имах бъдеще на тази планета? Какво щеше да стане? Колко ли хора ще прецакам, от колко места ще избягам, преди да се озова седнала край реката, докато ругая на глас. Не остават много, прозвуча отговорът.

Така че ми оставаше само една възможност — да се върна в „Старбъкс“ или вкъщи, все някъде — където и да е, стига да не е напред. Ако вървите нанякъде и се натъкнете на тухлена стена, тогава просто се връщате.

След това, обаче, аз просто открих начин да прехвърля стената. Или по-точно, открих малка дупка в стената, през която да пропълзя. Срещнах един тип със сладко кученце и спах с него.

Джейджей

Стоях навън на тротоара и подканвах Ед да ми забие един, ако по този начин ще се почувства по-добре.

— Не искам да те удрям, освен ако ти не ме удариш пръв — заяви той.

Бездомник продаваше стари списания, стоеше и ни гледаше.

— Удари го — подтикна ме той.

— Млъквай, мама ти стара — обади се Ед.

— Просто се опитвах да ви накарам да започнете — обясни бездомникът.

— Прелетя от другата страна на Атлантическия, защото ти казах, че Джейджей има неприятности — обърна се Лизи към Ед. — Я се погледни сега. Само един разговор и си готов да го удариш.

— Нещата вървят както им е писано — каза Ед.

— Както се казва, един мъж трябва да направи каквото трябва. Така ли? Държа да ти кажа, че за мен това е пълна безсмислица — продължи Лизи. Беше се облегнала на прозореца на някакъв невзрачен магазин, застанала така, сякаш се отегчаваше, но аз знаех, че не е така. И тя беше ядосана, но не искаше да го показва.

— Той е като мен — отвърна Ед. — Така че все ми е тая какво ти се струва на теб. Той ме разбира.

— Не, не те разбирам — отвърнах аз. — Лизи е права. Защо би целия този път, само за да ме удариш ли?

— Тая работа е като „Буч Касиди и Сънданс Кид“[1] — обади се отново Лизи. — Искате да спите един с друг, но не можете, защото никой от вас не е обратен.

Това направо разби бездомника. Той се преви в истеричен смях.

— Вие чели ли сте какво разправя Полин Кейл[2] за „Буч Касиди“? Боже, направо не може да го понася — обясни той.

Нито Лизи, нито Ед имаха представа коя е Полин Кейл, но аз имам две или три нейни антологии. Държах ги в тоалетната, защото са страхотни, когато седнеш там вътре. Както и да е, не очаквах да чуя името й от един бездомен точно в този момент. Погледнах го.

— А, знам аз коя е Полин Кейл — обясни той. — Не съм роден бездомен, да знаете.

— Всъщност аз не искам да спя с него — оправда се Ед. — Искам само да му прасна един. Ама той трябва да ме прасне първо.

— Виждате ли? — надигна отново глас Лизи. — Хомоеротика с примесен садо-мазохизъм. Просто го целуни и престанете с цялата тази работа.

— Целуни го — обърна се бездомникът към Ед. — Или го целуни, или му удари един. Направи нещо, за Бога.

Ушите на Ед просто не можеха да поаленеят повече, затова аз се зачудих дали няма да пламнат и да почернеят. Поне щях да кажа, че съм видял нещо ново.

— Да ме убие ли искаш? — попитах я аз.

— Защо не се съберете отново? — предложи Лизи — Поне ще си делите микрофона и всички онези огромни електронни заместители на пениси.

— Значи затова не искаше той да свири — обади се Ед. — Ревнувала си.

— Кога съм казала, че не искам да бъде в бандата? — попита Лизи.

— Нещо не си разбрал, Ед — започнах аз. — Не е ставало въпрос за такова нещо. Нали тя ме заряза тъкмо затова, защото не свирех в никоя банда. Не искаше да бъде с мен, ако не се превърнех в рок звезда и не изкарвах купища мангизи.

— Това ли мислиш, че е била причината? — попита Лизи.

Изведнъж ми се стори, че виждам как животът се подрежда пред очите ми. Всичко е било едно ужасно недоразумение, а сега щяхме да го изясним с много смях и малко сълзи. Лизи изобщо не е искала да къса с мен. Бях излязъл пред кафенето, за да се оставя да ме сритат, а вместо това всичко щеше да стане както го исках.

— Значи няма да има бой? — попита бездомникът.

— Освен ако не се хванем теб да те пребием — заяви Ед.

— Оставете ме поне да чуя какво ще излезе от цялата тая работа — помоли бездомникът. — Не се връщайте вътре. Тук навън никога не мога да му хвана края.

Щеше да има хепиенд, усещах го. И той щеше да бъде за четирима. В първото ни шоу, след като се съберем отново, щяхме да посветим песен на Бездомния. Ха, че той дори можеше да ни стане мениджър, когато правехме турнета. А и той щеше да вдигне един от тостовете на сватбата ни.

— Хората трябва да се събират — заявих съвсем сериозно аз. Това бе важната ми заключителна реч. — Всяка банда, която се е разпадала, всяка двойка… И без това на този свят има прекалено много мъка, няма защо на всеки десет секунди да се разделя по една двойка.

Ед ме погледна така, сякаш бях превъртял.

— Не говориш сериозно, нали? — облещи се Лизи.

Май не бях преценил правилно настроението в този момент. Светът определено не бе готов за заключителната ми реч.

— Неее — отвърнах. — Ами, нали знаете… Просто ми хрумна тази идея. Мислех над тази теория. Още не бях изгладил острите ръбове.

— Погледнете го само — намеси се отново Бездомния. — Че той говори напълно сериозно.

— А какво става с бандите, дето са произлезли от други банди? — попита Ед. — Изобщо не знам. Ако „Нирвана“ се съберат отново например. Това значи, че „Фу Файтърс“ трябва да се разделят. Тогава ще са нещастни.

— Не всички — изтъкнах аз.

— Ами вторите бракове? Има толкова много щастливи втори бракове.

— Тогава нямаше да има „Клаш“. Щото Джо Страмър трябваше да си остане в първата банда.

— А кое ти беше първото гадже?

— Кейти Гореки! — отвърна Ед. — Ясно ли ти е?

— Още щеше да си с нея — обясни Лизи.

— Ами да. — Свих рамене. — Тя ставаше. Животът ти нямаше да е чак толкова лош.

— Само че тя изобщо не ми пускаше! — възмути се Ед. — Дори не ми даваше да си пъхна ръката в сутиена й!

— Сигурно щях да съм се справил досега. Щяхме да сме заедно петнайсет години.

— Леле, човече! — възкликна Ед по същия начин, както когато Морийн кажеше нещо съкрушително. — Не мога да те прасна.

Повървяхме малко и стигнахме до една кръчма, а Ед ме черпи „Гинес“, Лизи купи пакет цигари от автомат и ги остави на масата за всички, така че останахме. Ед и Лизи ме гледаха така, сякаш чакаха да си поема дъх.

— Не съм имал представа, че си бил толкова зле — призна след малко Ед.

— Оная работа със самоубийството — това не беше ли ясно?

— Беше. Знаех, че искаш да се самоубиеш. Само че не знаех, че ти е било толкова криво, че си искал да закърпиш нещата с Лизи и бандата. Това си е просто друг вид нещастие, много повече отколкото би те докарало до самоубийство.

Лизи се опита да не се смее, но се получи нещо като странно сумтене и аз отпих дълга глътка от бирата.

И неочаквано, само за момент, се почувствах добре. Помогна ми и това, че обичах студена бира „Гинес“; помогна ми и това, че обичах истински Ед и Лизи. Поне така беше едно време, може би почти ги обичах или ги обичах и мразех едновременно, абе има ли значение. Може би за пръв път през последните няколко месеца признавах нещо, нещо, което криех дълбоко в себе си, скътано в главата ми — на място, където можех да го подминавам и пренебрегвам. Вече знаех следното: бях се опитал да се самоубия не защото мразех живота, а защото го обичах. Истината бе, поне така си мисля, че много хора, които мислят за самоубийство, се чувстват по абсолютно същия начин — май и Морийн, и Мартин, и Джес се чувстват по същия начин. Те обичат живота, но всичко в живота им е прецакано и затова ги срещнах, затова все още се държим един за друг. Бяхме на покрива, защото не успявахме да намерим път назад, а след като бяхме изолирани от живота… Та това те скапва, човече. Това е акт на отчаяние, не акт на нихилизъм. Това е убийство от съжаление, не някое грозно жестоко убийство. Не знам как така изведнъж го разбрах. Може би защото бях в кръчмата с хора, които обичах, пиех „Гинес“. Знам, че съм го казвал и преди, но страхотно си падам по „Гинес“, както си падам и почти по всички видове алкохол — обичам ги както трябва, като едно от най-великите творения на Господ. А и оная тъпа сценка на тротоара, дето я разиграхме, дори тя беше яка работа, защото понякога, тъкмо в подобни моменти, наистина сложни моменти, моменти, които вземат всичко от теб, ти разбираш, че дори трудните моменти те карат да се чувстваш жив. Да не забравяме музиката, момичетата, наркотиците и бездомниците, които са чели Полин Кейл и разните педали, и английските подправки за картофи, а аз още не съм прочел „Мартин Чъзълуит“[3] и… Има още много.

Не знам какъв е смисълът от това неочаквано прозрение. Не че се опитвах да сграбча живота в страстна прегръдка и да се закълна, че никога няма да го изпусна. В известен смисъл така нещата станаха по-зле, не по-добре. След като спреш да се преструваш, че всичко е пълна гадост и нямаш търпение да се измъкнеш, което си повтарям от известно време, става по-болезнено. Когато си казваш, че животът е като упойка, а след това спреш да пиеш обезболяващи, тогава вече можеш да определиш колко силна е болката, откъде идва, да не говорим, че тя не ти действа добре.

Добре че бях с бившата си любовница и бившия си приятел в момента, в който го разбрах, защото това бе съвсем същото. Обичах ги и винаги щях да ги обичам. Само че те повече нямаха място в живота ми, а аз нямаше къде да трупам всичко онова, което изпитвах. Не знаех какво да правя с тях, а те не знаеха какво да правят с него, но нали винаги става така в живота.

— Никога не съм казвала, че връзката ми с теб приключва, защото няма да станеш рок звезда — заговори след малко Лизи. — Знаеш го, нали?

Поклатих глава. Не, не го знаех. Поне вие можете да ме подкрепите. Нито веднъж не съм ви подвеждал, умишлено или случайно. Аз мислех, че тя ме зарязва, защото в музикално отношение бях пълна нула.

— А ти какво каза? Кажи ми го пак. Този път ще се опитам да внимавам.

— Сега вече няма значение, защото всички ние сме обърнали нова страница, нали.

— Може и така да се каже. — Нямах намерение да призная, че тъпча на едно място, нито че съм тръгнал назад.

— Добре. Казах, че не мога да съм с теб, ако не си музикант.

— За теб това не беше толкова важно навремето. Ти дори не харесваше музиката чак толкова.

— Ти не ме слушаш, Джейджей. Ти си музикант. Не става въпрос какво правиш. Музиката е в теб. Не съм казала, че от теб ще излезе известен музикант. Дори не знам дали си добър. Просто виждах, че не би било от полза за никого, ако престанеш да се занимаваш с музика. Виж какво стана. Ти разби бандата и пет минути по-късно вече беше на покрива на сградата. Не можеш без това. Без музиката си мъртъв. Не е ли така?

— И какво от това… Добре. Значи няма нищо общо с това, че не съм успял.

— Господи, ти за каква ме имаш?

Не мислех за нея; мислех за себе си. Никога не съм гледал на нещата по този начин. Мислех си, че цялата работа е свързана с неуспеха ми, но се оказа, че не било така. В момента ми се плачеше, искаше ми се да рева, докато сърцето ми се пръсне. Плачеше ми се, защото знаех, че тя е права, а понякога, щом чуеш истината, се чувстваш по този начин. Плачеше ми се, защото щях отново да се заема с музика, а бях пропуснал толкова много. Плачеше ми се, защото разбирах, че като се заема с музика никога няма да постигна успех, сякаш Лизи току-що ме бе проклела на трийсет и пет години бедност, чергарски живот, отчаяние, никакви грижи за собственото ми здраве, мотели със студена вода и гадни хамбургери. Поне щях да ги ям, нямаше да ги правя.

[1] Един от най-известните уестърни, отличен с 4 награди Оскар, в главните роли са Робърт Редфорд и Пол Нюман. — Бел.ред. ↑

[2] Полин Кейл — известна американска кинокритичка. — Бел.ред. ↑

[3] „Мартин Чъзълуит“ — произведение на Чарлс Дикенс. — Бел.ред. ↑

Мартин

Тръгнах си към къщи пеша, изключих телефона и прекарах следващите четирийсет и осем часа на спуснати завеси, пих без прекъсване, спах и изгледах всички програми, посветени на антики, които успях да намеря. През тези четирийсет и осем часа мога да кажа, че ме грозеше опасността да се превърна в Мари Превост, холивудската актриса, открита доста време след смъртта си в твърде неугледен вид, защото трупът бил частично изяден от дакела й. Фактът, че нямах нито дакел, нито някакъв друг домашен любимец, донякъде ме успокояваше през тези два дена. Определено щях да умра в самота, а трупът ми щеше да е в доста напреднал стадий на разложение, когато ме откриеха, но поне щях да съм цял, с изключение на онези парчета, които окапеха сами по съвсем естествени причини. Така че всичко бе наред.

Ето как стоят нещата. Причината за проблема ми е скрита в главата, ако главата ми е мястото, където се намира личността. (Синди и другите ще възроптаят, защото и личността ми, и източникът на бедите ми са разположени под кръста, но все пак изслушайте ме и мен.) Животът ми бе поднесъл много възможности, а аз ги бях захвърлил, една по една след серия от катастрофално необмислени решения, всяко от които ми се бе сторило невероятно добра идея навремето. И въпреки това, единственият уред, с който разполагах, за да променя катастрофалния курс, в който бе поел живота ми, бе същата тази глава, която бе прецакала нещата отначало. Какви бяха шансовете ми?

Две седмици след шоуто на Джес, прочетох едни бележки, правени през онези два дена. Нямаше да е честно, ако кажех, че съм забравил кога съм ги правил, освен това те се търкаляха на видно място в апартамента. Само че минаха цели две седмици, преди да събера достатъчно смелост, за да ги прочета, а след като ги прочетох, бях готов отново да спусна завесите и да посегна към бутилката уиски.

Упражнението имаше за цел да анализира и то без чужда помощ, само с моя собствен мозък, защо се държах толкова абсурдно онзи следобед и да направя списък с всички възможни последствия от това държание. Трябваше да отдам дължимото на главата си — справедливостта трябваше да възтържествува, както биха казали някои — защото така признавах, че се бях проявил като пълен идиот. Не можех да направя нищо по въпроса просто защото нямаше какво. Нима всички глави мислят по този начин или е само моята?

Както и да е, на гърбовете на няколко неотворени плика, естествено със сметки, се мъдреше ясното заключение на поведението ми. „ЗАЩО СЕ ДЪРЖАХ ТОЛКОВА ПРОТИВНО С БОЛНОГЛЕДАЧА?“ Това бях написал. А отдолу следваха отговорите:

1. Тъпак? Той? Аз?

2. Натискаше се на Пени?

3. Хубав и млад — вкисна ме?

4. Бях подразнен от хората.

Последното обяснение, което беше удивително точно за момента, в който започнах онази разправия, сега ми се струваше напълно откровено в неяснотата си.

На друго празно място бях надраскал „НАЧИНИ НА ДЕЙСТВИЕ“. (Моля ви, отбележете, между другото, че съм минал от цифри на букви, което означава, че съм проявил научен подход към творбата си.)

а) Да се самоубия

б) Да помоля Морийн повече да не използва услугите на този болногледач

в) Недей

В) свършваше тук или защото в този момент бях изпаднал в алкохолен унес, или защото това „недей“ беше съвършеният начин да изразя разрешението на всичките си проблеми. Помислете си само: колко по-добре могат да бъдат нещата за мен, ако не бях, не исках и никога не съм.

Нито една от двете написани бележки не ми вдъхваше доверие в способностите ми да разсъждавам. Разбирах, че и двете са написани от човек, който наскоро е искал да покаже на определена група хора — група, в която бяха и малките ми дъщери — че всички болногледачи са женствени надути изчадия. Самата дума „тъпак“ можеше да даде на един психолог достатъчно богата тема за размисъл в тази посока. Но също така, мъжът, прекарал част от новогодишната вечер в напразен опит да реши дали да скочи от покрива на небостъргач, бе точно човекът, който би включил „Да се самоубия“ в списъка от неща, които трябва да бъдат свършени. Ако мисленето на затворено пространство бе олимпийски спорт, щях да съм спечелил повече златни медали от Карл Луис.

Определено имах нужда от две глави, защото две глави мислят по-добре от една, както се казва. Едната трябва да е старата глава, само защото старата глава знае имената на хората и телефонните им номера, докато втората ще притежава способността да наблюдава и обяснява поведението на първата също като експерт по живота на дивите животински видове. Сега, като попитам главата, която притежавам, как обяснява собствения си начин на мислене, дали е безсмислен като случаите, когато набираш собствения си телефон от същия телефон и пак чуваш сигнал заето. Или пък, когато чуваш как си записал поздрава си на телефонния секретар, ако апаратът ти е такъв, че чуваш и собствения си глас.

Отне ми смущаващо много време, за да разбера, че и останалите хора имат глави, че една от тези глави ще обясни по-добре защо бях избухнал така. Сигурно тъкмо затова хората си имат приятели. Аз май загубих всички приблизително по времето, когато отидох в затвора, но познавам не един и двама, които са готови да ми кажат, че не са спрели да мислят за мен. Май едно от качествата ми е да разочаровам хората и да ги отчуждавам от себе си, не че не го заслужавам напълно. Приятелите и любовниците може и да се опитат да ми обяснят какво се случи, но след като разполагам единствено с бивши приятели и бивши любовници, мястото ми е напълно заслужено. Всъщност познавам единствено хора, които не ги е грижа за мен.

Знаех откъде да започна. Първото ми телефонно обаждане беше толкова успешно, че повече нямах желание да говоря с друг. Бившата ми съпруга е истинско съвършенство — пряма, ясна и прозорлива — та затова съжалих хората, които живеят с някого, който ги обича, вместо да живеят с човек, който презира всичко у тях. Когато си имаш една Синди в живота, няма нищо хубаво: чакат те единствено неприятности, а неприятностите са съществена част от процеса на научаване.

— Къде беше?

— Вкъщи. Пиян.

— Прослушвал ли си съобщенията на телефонния секретар?

— Не. Защо?

— Оставих ти мнението си днес следобед.

— Точно затова исках да поговорим. Какво мислиш за цялата работа?

— Ти си неуравновесен, нали? Неуравновесен и пълен с жлъч. Неуравновесен злобен чекиджия.

Усетих, че началото е много добро, но нещо му липсваше.

— Виж, уважавам мнението ти, не искам да съм груб, но тази работа с неуравновесения чекиджия не е чак толкова интересна, колкото онази със злобата. Може ли да се спреш по-подробно на нея?

— Може би трябва да платиш на някого, за да го направи — предложи Синди.

— За терапевт ли ми говориш?

Тя изсумтя.

— Терапевт ли? Не. Мислех си за някоя от онези жени, които ще пикаят върху теб, стига да им платиш достатъчно. Не искаш ли тъкмо това?

Замислих се над думите й. Не исках да изпускам нито една възможност.

— Май няма да стане — отвърнах аз. — Никога не съм си падал по тези неща.

— Говорех метафорично.

— Извинявай. Изглежда не те разбрах.

— Май наистина си зле, след като нямаш нищо против, че те обиждам. Това не е ли техен проблем?

— На кого?

— Онези мъже, които имат нужда от жени, за да… Няма значение.

Смътно започвах да усещам за какво намеква тя. Истината бе, че ми стана приятно, когато тя започна да ме обижда. Не, по-точно казано, точно така трябваше.

— Знаеш защо се нахвърли на нещастния човек, нали?

— Не! Виж, тъкмо затова ти се обаждам.

Ако Синди знаеше колко много щеше да ми навреди при положение, че беше спряла тук, изкушението щеше да бъде направо неудържимо. Добре че Синди е от хората, които държат да доведат всичко до самия му край.

— Исках да ти кажа, че той беше петнайсет години по-млад от теб и много по-хубав. Не беше това причината обаче. Той е постигнал много повече в живота за един следобед, отколкото ти за цял живот.

Точно така! Това беше!

— Ти се надуваше по телевизията, чукаше ученички, докато той разхожда деца инвалиди и сигурно му плащат минимална работна заплата. Нищо чудно, че Пени искаше да си поговори с него. За нея това е моралният еквивалент да се насочи от Франкенщайн към Брад Пит.

— Благодаря ти. Това беше страхотно.

— Да не си посмял да ми затвориш. Едва започнах. Дванайсет години съм се нагледала на подобни неща.

— А, ще се върна за още, обещавам. Само че ще ми дойде много.

Знаете ли? Бившите съпруги, те са нещо, от което всеки трябва да има поне по една.

Морийн

Чувствам се малко глупаво, като обяснявам какво се случи накрая на интервенцията, защото всичко ми прилича на съвпадение. Или може би само на мен ми прилича на съвпадение. Знам, че преди ви казах, че се уча да усещам тежестта на нещата, което означава да се науча какво да говоря и какво да не говоря, ако хората се чувстват неловко около теб. Така че, ако споделя, че в живота ми не се случваше нищо, преди да се срещна с останалите, не искам да прозвучи така, сякаш се оплаквам и мрънкам. Просто нещата са такива. Ако си прекарвал всичкото си време в тиха стая и неочаквано някой се появи зад теб и каже „Па!“, ти ще подскочиш. Ако си прекарвал цялото си време с ниски хора и видиш някой полицай, висок метър и деветдесет, той ще ти се стори като гигант. А ако нищо не се случва, а след това изведнъж се случи, то тогава това нещо ти се струва изключително, нещо като Божие дело. Нищото се превръща в нещо, а случката е невероятна.

Ето какво се случи. Стивън и Шон ми помогнаха да приберем Мати вкъщи. Взехме си такси и четиримата буквално се натъпкахме вътре, а с двамата болногледачи се свихме на седалката. Дори това ми се стори като истинско събитие. Допреди няколко месеца щях да се прибера у дома и да разкажа всичко на Мати, ако не го бях взела с мен. Ами че ако той не беше с мен този ден, нямаше да имам какво да ви разказвам. Тогава нямаше да имам нужда от Стивън и Шон и нямаше да се возим на такси. Щях да хвана автобуса, сама, ако изобщо отивах някъде. Разбирате ли какво искам да ви кажа с това нещо да се случва и нищо да не се случва?

След като се настанихме, Стивън се обърна към Шон:

— Намери ли човек?

Шон отвърна:

— Не, май няма да мога.

— Значи оставаме само тримата — уточни Стивън. — Направо ще ни разбият.

Шон само сви рамене и всички се загледахме през прозорците. Нямах представа за какво говорят.

Тогава Шон ме попита:

— Ти добра ли си в игрите с въпроси, Морийн? Какво ще кажеш да се присъединиш към отбора ни? Няма значение, дори да не знаеш нищо. В безизходица сме.

Това бе най-невероятното, което съм чувала, нали? Все слушам Джес и Джейджей, и Мартин, докато разказват какво им се случва непрекъснато. Запознават се с някого в асансьор, в бар и този човек ги пита:

— Какво ще кажете да пийнем по едно?

Или дори:

— Искате ли да спите с мен?

Може би наистина са мислили, че искат сношение, така че може би просто им се е сторило, че някой им предлага сношение тъкмо в момента, когато са решили, че го искат и това е най-невероятното съвпадение. Само че, според мен, те не мислят по този начин, изобщо хората не мислят по този начин. Такъв е животът. Един човек се сблъсква с друг човек и този човек иска нещо или познава трети, който иска нещо и ето така стават нещата. Нека да го кажем по друг начин. Ако не излизаш и не се срещаш с никого, тогава нищо не се случва. И как е възможно да се случи? В първия момент не можех да кажа и дума. Много ми се искаше да участвам в състезанието, а тези хора имаха нужда от човек, който да допълни отбора им, така че усетих как по гърба ми преминава тръпка.

Така че вместо да се прибера, ние откарахме Мати в дома. Шон и Стивън не бяха на смяна, но бяха приятели с болногледачите на смяна, така че просто казаха на приятелите си, че Мати ще остане тази вечер и на никой не му мигна окото. Разбрахме се да се срещнем в бара, където щеше да се проведе състезанието, и аз се прибрах, за да се преоблека.

Не знам коя част от историята да ви разкажа. Тук има още едно съвпадение, така че не мога да преценя дали да ви го разкажа сега или по-късно, след като ви разкажа за самото състезание. Може би, ако отделя съвпаденията, ако ги изолирам, ще им повярвате повече. От друга страна не ме интересува дали им вярвате, защото те са истина. Както и да е, все още не мога да реша дали тези неща са съвпадения или не. Може би да получиш нещо, което желаеш, не е просто съвпадение. Ако ти се яде сандвич със сирене и получиш сандвич със сирене, това не е съвпадение, нали? Пак така, ако искаш да си намериш работа и успееш, това също не е съвпадение. Съвпаденията стават само когато нямаш никаква власт над живота си. Така че ще ви го разкажа тук: другият член на отбора, по-възрастен човек, Джак, имаше книжарница до Аркуей и ми предложи работа.

Не е кой знае каква работа — три сутрини на седмица. А и заплащането не е много високо — 4.75 лири на час. Каза ми, че отначало ще бъда на изпитателен срок. Само че той остарява и иска да си полегне в девет, след като отвори магазина, оправи вестниците и приключи с многобройните покупки рано сутринта. Предложи ми работата по същия начин, по който Стивън и Шон ме попитаха дали искам да се присъединя към отбора им — просто така, на шега, защото нямаха по-добър избор. Между кръга, посветен на телевизията и въпросите за спорта, той ме попита с какво се занимавам и аз му обясних, че не правя нищо, освен да гледам Мати, тогава той предложи:

— А искаш ли работа?

И тръпката отново премина по гърба ми.

Не спечелихме състезанието. Взехме четвърто място сред общо единайсет отбора, но момчетата останаха много доволни. А пък аз знаех някои от нещата, които те не знаеха. Знаех, например името на шефа на Мери Тайлър Мур[1]. Знаех, че синът на Джон Мейджър е женен за Ема Ноубъл[2], знаех, че Катрин Куксън[3] е писала за Тили Тротър и Мери-Ан Шонеси. Така че те нямаше да спечелят тези три точки и може би затова казаха, че трябва да дойда отново. На четвъртия не можело да се разчита, защото току-що си бил намерил гадже. Казах им, че няма друг, на когото биха могли да разчитат повече.

Преди два месеца взех от библиотеката книга за едно момиче, което се влюбило в брат си, когото смятали за изчезнал. Оказа се, разбира се, че не бил отдавна изгубеният й брат, но й го каза единствено, защото я харесваше. Също така се оказа, че изобщо не е беден. Бил много богат. Освен това откриха, че костният мозък на неговото куче бил съвместим с костния мозък на нейното куче, което имало левкемия, така че неговото куче спаси живота на нейното куче.

Честно да ви кажа, не беше толкова хубаво, колкото го представям аз. Само че се опитвам да ви кажа, че се притеснявам и с новата работа и състезанието с въпроси започвам да звуча като книгата. А ако ви звуча така, тогава трябва да изтъкна две неща. Първо, искам да изтъкна, че грижите за Мати са повече от 4.75 лири на час, така че дори няма да разполагам с повече пари от преди, а приказка, която не завършва обещаващо, не е никаква вълшебна приказка, нали? Второ, искам да подчертая, че четвъртият от отбора ще се появи все някога, така че няма да участвам всяка седмица.

Пиех джин с лимон в кръчмата, а момчетата не ми позволиха да платя; казаха, че съм била печелившата им карта и затова ме черпели. Може би пиенето ме направи такава оптимистка, но накрая знаех със сигурност, че когато на трийсет и първи март се срещнем отново, няма да имам желание да се хвърля от покрива, поне за известно време. А пък чувството, това чувство, че ще мога да се справя поне засега… Искаше ми се да запазя нещата такива колкото е възможно по-дълго. Поне известно време всичко ще бъде наред.

На сутринта след състезанието отидох на църква. Не бях влизала в църква след почивката, а в моята не бях влизала от седмици, откакто срещнах другите на покрива. Но вече можех да се завърна, защото от известно време не бях мислила да извърша греха от отчаяние, така че можех да отида и да помоля Бог за прошка. Той може да ви помогне само ако сте се освободили от отчаянието, което, ако се замислите, не е малко… Е, не е моя работа да мисля за това. Беше тиха петъчна сутрин и нямаше почти никакви хора. Възрастната италианка, която не пропуска нито една служба, беше тук, също и двойка африканки, които не бях виждала никога преди. Мъже нямаше, нямаше и млади хора. Преди да вляза в изповедалнята, бях нервна, но всичко мина добре. Казах истината, откога не съм се изповядала, признах греха от отчаяние и ми дадоха тежко наказание, дори за неизвършен грях от отчаяние, но аз няма да се оплаквам. Понякога човек забравя, че милостта на Господ е безгранична. Нямаше да бъде безгранична, ако бях скочила, само че аз не го направих.

След това отец Антъни ме заговори:

— Можем ли да ти помогнем с нещо? Как да облекчим товара ти? Не бива да забравяш, че си част от нашата общност тук в църквата, Морийн.

— Благодаря, отче — отвърнах аз. — Имам приятели, които ми помагат. — Не му казах какви точно са тези приятели. Не му обясних, че те всички са отчаяни грешници.

Помните ли псалм 50? „Призови ме в ден, когато беда те сполети, аз ще те освободя и ти ще Ме възвеличаеш“. Отидох в „Топърс“, защото бях призовавала много пъти, но освобождение нямаше, а дните на беди бяха продължили прекалено дълго и сякаш нямаха свършване. Само че Той ме беше чул най-сетне и изпрати Мартин, Джейджей и Джес, а след това Той изпрати Стивън и Шон и състезанието, накрая Той ми прати Джак и книжарницата. С други думи, Той ми показа, че Той ме чува. Как можех да продължа да се съмнявам в Него при всички тези доказателства. Затова ще продължа да Го величая с всички сили.

[1] Мери Тайлър Мур — известна американска киноактриса. — Бел.ред. ↑

[2] Ема Ноубъл — британски модел, снаха на бившия британски премиер. — Бел.ред. ↑

[3] Катрин Куксън — известна британска писателка, като Тили Тротър и Мери-Ан Шонеси са нейни героини и се появяват в редица от романите й — Бел.ред. ↑

Джес

Та този тип с кучето нямаше име. Не, всъщност си има някакво име, но ми каза, че не го използвал вече, защото не бил съгласен с имената. Според него, те ти пречели да си който и какъвто искаш, както сам ми обясни, а аз така и не разбрах какво се опитва да ми каже. Ти си примерно Тони или Джоана. Е, вчера си била Тони или Джоана, и днес пак ще си Тони или Джоана. Значи си преебан, честно. Хората винаги ще разправят, че това или онова било типично за Джоана. Ама тоя тип, той можел да бъде поне по сто различни човека в един ден. Каза ми да го наричам както ми хрумне, така че отначало беше Куче, защото си имаше куче, след това беше Безкуче, защото влезе в кръчмата да пийне и остави кучето навън. Така че той имаше две различни самоличности още през първия час, който прекарахме заедно, защото Куче и Безкуче са противоположности, нали така? Тип с куче е различен от тип без куче. Тип с куче е различен образ от тип в бар. Така никой не може да каже, че за Безкуче е типично да остави кучето си да осере градината на някого. Няма да има смисъл, нали? Как е възможно Безкуче да има куче, което е осрало нечия градина, или изобщо да има куче? Той се опитва да каже, че всички ние можем да бъдем Кучета или Безкучета в един и същи ден. Татко, например, може да бъде Нетатко, когато е на работа, защото, когато работи, не е Татко. Знам, че това е прекалено задълбочено, но ако се замислите, ще откриете смисъла.

В същия ден той беше Цвете, защото ми откъсна цвете, докато минавахме през малкия парк близо до Саутуърк Бридж, след това Пепелник, защото имаше вкус на пепелник, а Цвете е обратното на Пепелник, нали така? Разбирате ли каква е системата? Хората са милиони различни личности в един ден и неговият метод разбира това много по-добре, отколкото западният начин на мислене. След това го нарекох само с още едно име и то беше мръснишко, така че ще си остане тайна. Като казвам, че е било мръснишко, искам да кажа, че на вас ще ви се стори мръснишко, ако не е в контекст. Ще бъде мръснишко, ако не уважавате мъжкото тяло, а това означава, че и вие сте мръсници, не ние.

Така че този тил… Всъщност това е едно от предимствата на западния начин на мислене, тоест, ако човек си има име, знаете как да се обърнете към него, нали? Това е съвсем незначително предимство, а има милиони минуси, като най-големият е, че имената са фашистка работа и не ни позволяват да се изявим като човешки същества и ни превръщат в едно и също. Ще ви говоря много за него, затова ще му избера едно име. Безкуче ще стане, защото е по-необичайно, а вие ще знаете за кого говоря, пък и то е по-добро от Куче, защото можете да решите, че говоря за тъпото му куче, а то няма да е така.

Значи, Безкуче ме заведе у тях, след като пийнахме. Честно да ви кажа, мислех, че не живее никъде заради кучето и всичко. Приличаше на онези пичове, които все се местят, но очевидно го сварих в добър момент. А и жилището му не беше нормално. Живееше в един магазин зад гара Ротерхайд. И магазинът не беше обикновен — беше просто магазин, въпреки че в него не се продаваше нищо. Бил е старомоден магазин на кьоше, където се е продавало какво ли не, затова имаше полици, щандове и огромна витрина, която той бе покрил с чаршаф. Кучето на Безкуче си имаше собствена спалня отзад — помещение, което навремето е било склад. Магазините са доста удобни, ако свикнеш с неудобствата. Можеш да си подредиш дрехите по полиците, да си сложиш телевизора на щанда, където е бил касовият апарат, да си оставиш матрака на пода и всичко е готово. А и магазините имат тоалетни, вода, въпреки че баня и душ няма.

Когато влязохме, правихме секс веднага, за да ни се махне от главите. Преди бях правила истински секс само с Час, но не ми хареса особено, а пък с Безкуче беше наред. Много повече неща се получиха, ако ме разбирате, защото с Час играчките му не задействаха моите играчки и ми се стори прекалено много усилие. Както и да е, този път играчките на Безкуче се задействаха страшно, моите също и беше много по-лесно, така че вече разбрах защо хората искат да го правят отново. Все разправят, че първият път бил важен, но май вторият е по-важен. Или по-скоро вторият, с когото го правиш.

Каква глупачка само бях първия път, скапана, ревяща и побъркана. Ако и втория път се получеше така, щях да разбера, че имам проблеми. Само че на мен не ми пукаше дали ще видя повече Безкуче, така че това е напредък, нали? Така трябва да стават нещата, ако смятате да продължите да живеете.

След като свършихме, той включи малкия си черно-бял телевизор и легнахме на матрака, а аз му разказах за Джен, за „Топърс“ и за другите. Не беше нито изненадан, нито показа съчувствие, нищо подобно. Просто кимаше, а след това каза, че все се опитвал да се хвърли от някъде. Аз веднага отбелязах, че като гледам, много не го бива, а той ми каза, че тъкмо това била идеята. Аз се учудих, а той обясни, че идеята била непрекъснато да се предлагаш на боговете на Живота и Смъртта, които били езически богове, затова нямали нищо общо с църквата. Ако бог Живот те искал, тогава живееш, ако бог Смърт те поиска, не живееш. Затова предполагаше, че на Нова година съм била избрана от бог Живот и затова не съм скочила. А аз му разправих, че не съм скочила, защото някакви там седнаха върху мен, а той обясни, че бог Живот ми е проговорил чрез тези хора и това вече ми се стори напълно смислено. Защо иначе да се занимават с мен, освен ако не са били поведени от невидими сили? След това ми каза, че хора с мъртви мозъци, като Джордж Буш и Тони Блеър, и хората, които правят класацията „Поп Айдъл“, никога не се предлагат на боговете на Живота и Смъртта и затова никога не могат да докажат, че имат право да живеят, но ние трябва да спазваме законите им и да се съобразяваме с решенията им. (Като съдиите в „Поп Айдъл“. Затова на нас не ни се налага да бомбардираме страни, ако те ни накарат, а ако кажат, че Дебелата Мишел[1] или някоя си там била спечелила „Поп Айдъл“, не е нужно да ги слушаме. Просто можем да кажем: „Не е вярно“.)

Всичко, което той каза, е самата истина, така че направо взех да съжалявам за последните няколко седмици, защото въпреки че Джейджей и Морийн, и Мартин се държат мило с мен, почти де, човек не може да каже, че са много умни, нали? Те нямат отговорите както Безкуче. Но ако погледнем от друг ъгъл, ако не бяха другите, никога нямаше да се запозная с Безкуче, защото нямаше да се занимавам с интервенцията и нямаше да има откъде да си тръгна.

Предполагам, че и това е гласът на бог Живот, като се замисля.

Когато се прибрах, мама и татко искаха да говорят с мен. Първо им казах да правят каквото искат, но те настояха, а мама ми направи чаша чай и ме накара да седна на масата в кухнята и след това започна да ми се извинява за обеците, защото вече знаела кой ги бил свил. Аз веднага попитах кой, а тя вика, Джен. Аз я зяпнах. След това повтори, че наистина била Джен. Затова я попитах как стават тези работи? Тя се разприказва как Морийн била изтъкнала нещо, което и слепец щял да забележи. Това били любимите обеци на Джен, а след като ги нямало само тях, а другите неща си били на място, това не можело да бъде съвпадение. Отначало не разбирах какви ми ги приказва, защото Джен не се беше появила. След това, обаче, разбрах, че за нея това е много важно, че тя е много по-спокойна. Важното бе, че се опитваше да се държи по-мило с мен.

Тогава изпитах още по-голяма благодарност към Безкуче. Защото той ме бе научил на този задълбочен и ясен начин на мислене, начин, който ми позволяваше да видя нещата такива, каквито са в действителност. Така че, макар и мама да не виждаше нещата такива, каквито са, и да нямаше представа, че гласуващите за „Поп Айдъл“ не могат да докажат защо имат право да живеят, тя виждаше неща, които бяха добри за нея и не й позволяваха да се държи толкова гадно.

А сега, благодарение на обучението на Безкуче, бях достатъчно мъдра, за да я приема каквато е, без да й казвам, че е тъпа или че дрънка глупости.

[1] Мишел Макманъс — пълничка певица, победителка в шоуто „Поп Айдъл“. — Бел.ред. ↑

Мартин

Сигурно ще попитате кой би нарекъл детето си Пачино? Родителите на Пачино, Хари и Марша Кокс, ето кой.

— Мога ли да те попитам как си получил името си? — попитах аз Пачино, когато се запознахме.

Той ме погледна, удивен, но може би трябва да уточня, че Пачино се удивлява на всеки въпрос. Беше едър с криви зъби и имаше някакъв тик на очите, така че фактът, че му липсваше интелигентност, бе истинско нещастие.

Ако имаше човек, на когото трябваше да се плати компенсация за липса на чар и красота, това бе Пачино.

— К’во гу’риш?

— Откъде идва името ти?

— Откъде ли?

Самата мисъл, че имената идват отнякъде, му се стори непонятна; все едно че го бях попитал откъде са се взели пръстите на краката.

— Има един известен филмов актьор, който се казва Пачино.

Той ме погледна.

— Ами?

— Чувал ли си за него?

— Не.

— Значи не си кръстен на него.

— Не знам.

— Никога ли не си питал?

— Не. Нищо не питам за ник’ви имена.

— Ясно.

— А твойто уткъде е?

— Мартин ли?

— Да.

— Откъде идва ли?

— Да.

В първия момент го зяпнах. Не знаех какво да отговоря. Като изключим очевидния отговор — че идва от родителите ми, както Пачино се бе сдобил със своето (въпреки че и тази информация щеше да го удиви) — можех само да му кажа, че моето е от френски произход — както неговото бе от италиански. Следователно щеше да ми е трудно да обясня защо името му звучи смешно, а моето не.

— Ето, виждаш ли. Труден въпрос. Не си мисли че съм тъп, ’щот не мо’а да отговоря.

— Не, не, разбира се.

— Иначе и ти си тъп.

Май такава възможност не бе за изключване. Започвах да се чувствам като тъпак по много причини.

Пачино беше ученик в осми клас в училище в моя квартал и аз трябваше да му помагам с четенето. Предложих да му помагам след разговора със Синди и след като видях малка обява в местния вестник. Пачино бе първата ми спирка по пътя към самоуважението. А този път е доста дълъг, така е, но все се надявах, че Пачино може да се окаже някъде по-напред. Ако приемем, че самоуважението се намира в Сидни, а аз тръгна от станцията на метрото на Холоуей Роуд, то тогава Пачино бе първата ми спирка за нощуване, където самолетът се налагаше да зареди. Бях реалист и виждах, че той няма да ме избута чак до крайната цел, но самото желание да седна с едно глупаво, при това грозно дете за час, представляваше поне няколко хиляди километра. По време на първата ни среща, докато се препъвахме и на най-простичките думи, разбрах, че той по-скоро прилича на Кледониън Роуд, отколкото на Сингапур и ме очакват още двайсет и кусур спирки на метрото, преди да се добера до гадното летище Хийтроу.

Започнахме с отвратителна книга за футбола, защото той настоя да четем от нея, разказ с едър шрифт за момиче с един крак, което успяло да преодолее недъга си и сексизма на съотборниците и станала капитан на училищния отбор. Не мога да не призная на Пачино, че щом разбра накъде духа вятърът, прояви пълно презрение.

— Тя ще забие най-важния гол в някой голям мач, нали? — попита той, без да крие отвращението си.

— Страхувам се, че ще стане точно така, да.

— Тя нали е само с един крак?

— Така е.

— И е момиче.

— Да, момиче е.

— Кое е това училище?

— Добър въпрос.

— Нали затова питам.

— Искаш да знаеш името на училището ли?

— Да. Искам да отида там с приятелите си и да им се изсмея, защото имат момиче с един крак в отбора.

— Според мен това не е истинско училище.

— Значи историята не истинска.

— Не.

— Мамка им, няма да се занимавам с т’ва.

— Добре. Иди и си избери нещо друго.

Той провлачи крака към полиците на библиотеката, но не си намери нищо интересно.

— Ти от какво се интересуваш?

— От нищу.

— Съвсем нищо ли?

— Обичам плодове. Мама разправя, че съм шампион ядач на плодове.

— Така. Поне има нещо, за което да се хванем.

Оставаха още четирийсет и пет минути от часа ни.

Какво да направя? Как да започна да одобрявам себе си, за да ми се прииска да продължа да живея? И защо часът ми с Пачино не свърши това, което трябваше? Отчасти обвинявах него. Той не искаше да учи. Не беше от децата, каквито аз си представях. Надявах се да попадна на някое забележително интелигентно дете, което си има някакви домашни проблеми, някой, който има нужда от един час на седмица допълнителни уроци, за да се превърне в гения на класа. Исках моят час да го тласне от бездната на бъдеще с хероин към бъдеще в Оксфорд. Ето такова дете исках, а вместо това ми пробутаха един, дето се интересува само от ядене на плодове. В такъв случай за какво да чете? На вратата на мъжката тоалетна има международен символ, а той винаги може да накара майка си да му разкаже какво дават по телевизията.

Може би това бе идеята, да се заема с нещо напълно безполезно. Може би, ако знаете, че вършите нещо, което очевидно няма смисъл, ще се харесвате повече от човек, който винаги и във всичко помага на хората. Може би аз ще се почувствам по-добре от русия болногледач и ще мога да го предизвикам отново, но този път аз ще обера точките. Пестиш години наред и можеш да профукаш всичко само за една вечер. Само за няколко месеца бях пропилял четирийсет и кусур години и сега се налагаше да започна да спестявам отново. Прецених, че Пачино си струваше десет пенса на седмица, така че щеше да мине доста време, преди да си позволя да изляза в града.

И така. Нека да завърша изречението тук: „Много е трудно да научи човек Пачино да чете“. Или дори: „Много е трудно да станеш нов човек, частица по частица, без да имаш книжка с инструкции и без да имаш представа къде трябва да поставиш най-важните части“.

Джейджей

Лизи и Ед ми купиха китара и арфа и стойка за дискове от един готин магазин на Денмарк Стрийт; а когато поехме към Хийтроу, Ед каза, че искал да ми купи билет, за да се прибера.

— Още не мога да се прибера, човече.

Канех се да се сбогувам с него, но пътуването с метрото беше толкова противно дълго, че се заговорихме за друго и престанахме да обсъждаме кое тъпо списание да си купи.

— Тук не те чака нищо. Върви си у дома, направи банда там.

— И тук си имам банда.

— Къде е?

— Знаеш. Момчетата.

— Това банда ли е според теб? Тези загубеняци и скапани… извратеняци дето ги видях в „Старбъкс“?

— И преди съм бил в една банда със загубеняци и извратеняци.

— В моята банда никога не е имало извратеняци.

— Ами Долар Бил?

Долар Бил беше първият ни басист. Беше по-възрастен от повечето от нас и трябваше да го спасяваме след един инцидент със сина на училищния портиер.

— Поне Долар Бил можеше да свири, гадината долна. А твоите приятели какво могат?

— Те не са такава банда.

— Те не са никаква банда. И какво, нещата завинаги ли ще останат така? Ще висиш с онези отрепки, докато пукнеш ли?

— Не, мой човек. Само докато всички се оправят.

— Докато всички се били оправели, значи? Онова момиче е пълен изкукуригал дегенерат. Оня тип никога повече няма да посмее да се покаже пред хората. Ами дъртата с детето, дето едвам диша. Кажи ми кога ще се оправят? По-скоро трябва да се надяваш, че ще се скапят до един. Тогава просто ще скочат от онази проклета сграда, а ти ще си отидеш отново вкъщи. Това е единственият хепиенд, на който можеш да се надяваш.

— Ами ти?

— Тази шибана история няма нищо общо с мен.

— Кажи ми какъв ще бъде твоят хепиенд?

— Какви ги плещиш?

— Искам да знам на какъв хепиенд се надяват останалата част от хората. Кажи ми какво ме дели от тях. ’Щото Мартин, и Морийн, и Джес са напълно прецакани, само че ти… Ти си имаш работа и включваш кабелната телевизия на хората. Къде ще те отведе това?

— Ще ме отведе където трябва.

— И къде точно е това?

— Майната ти, мой човек.

— Просто се опитвам да ти обясня нещо.

— Да, да. Разбрах те. И мен ме чака същият хепиенд като приятелите ти. Благодаря ти. Имаш ли нещо против да изчакам да се прибера, преди да си пръсна мозъка? Или предпочиташ да го свърша тук?

— Чакай, бе. Не исках да кажа това.

Само че бе точно това. Когато се озовеш на онова място, на мястото, където бях на Нова година, започваш да си мислиш, че хората, които не са горе на покрива, са на милиони километри, чак от другата страна на океана, но те всъщност не са. Няма море. Почти всички са на сушата, само да протегнеш ръка и ще ги докоснеш. Не се опитвам да кажа, че и щастието е на една ръка разстояние, че можем да го видим, това са пълни дивотии. Не се опитвам да ви кажа, че хората, склонни към самоубийство, не са чак толкова далече от хората, които не го мислят сериозно. Опитвам се да ви кажа, че хората, които уж не го мислят сериозно, не са чак толкова далече от самоубийството. Може би това не бива да ме успокоява.

Наближаваше краят на нашите деветдесет дни и май онзи тип, дето се занимаваше със самоубийствата, самоубийствологът, дето Мартин беше чел нещо от него, май той все пак знаеше за какво говори. Нещата се бяха променили. Не че се промениха кой знае колко бързо, нито пък много съществено, а може би и ние не се бяхме постарали достатъчно, за да ги променим. Както и да е, накратко нищо не се бе променило към по-добро. Честно можех да призная, че обстоятелствата и възможностите, които ме очакваха на трийсет и първи март, не бяха по-обещаващи, отколкото на Нова година.

— Ти наистина ли ще се подложиш на това? — попита Ед, когато стигнахме на летището.

— На кое?

— Не знам. На живота ли?

— Не виждам защо не.

— Сериозно? Мамка му, мой човек. Сигурно си единственият, който не разбира. Всички щяхме да те разберем, ако беше скочил. Сериозно. Никой нямаше да си каже: „Леле, каква загуба. Той заряза всичко.“ ’Щото ти не си зарязал нищо. Не губиш нищо.

— Благодаря ти, мой човек.

— Пак заповядай. Аз говоря каквото виждам.

Той се усмихваше и аз се усмихвах, говорехме си така, сякаш обсъждахме някакъв проблем, може би звучеше малко по-гадничко от обикновено. Едно време той щеше да ми каже, че момичето, което току-що ми е разбило сърцето, си пада по него, или пък аз щях да му кажа, че песента, над която се беше измъчвал месеци наред, е пълен боклук, но сега залозите бяха по-високи. Той беше прав, може би повече от когато и да е. Наистина нямах какво да губя. Цялата работа бе да видиш, че ти предстоят няколко десетки години.

Да свириш на улицата не е чак толкова лоша работа. Добре де, лошо е, но не и ужасно. Добре де, ужасно е, но не… Ще се върна на това изречение, за да го довърша с нещо смислено за живота, нещо, което е съвсем истинско, само че нека да го оставим за друг път. Първия ден беше страшно готино, защото не бях държал китара отдавна, вторият ден също не беше лошо, защото формата, която бях позагубил, започваше да се връща, и кордите, и песните, и самоувереността. След това остана рутината, а то ми се струваше същото, като да разнасяш пица.

А пък хората ти подхвърлят пари на одеялото. Събрах около десет лири, докато свирех „Losing My Religion“ пред „Мадам Тюсо“ на цяла тълпа испанчета, след това минаха шведи, или някакви такива, но беше на следващия ден. Само ако можех да убия онзи тип, тогава щях да имам най-страхотната работа. Или поне щеше да бъде най-успешното представление на китара на тротоара. Та онзи тип се казваше Джери Лий Тротоара и проблемът му е, че се настанява точно до теб и свири същите песни като теб, само че с два такта закъснение. Та започвам аз да свиря „Losing My Religion“ и той започва „Losing My Religion“, аз спирам, защото звучи ужасно, той също спира и тогава всички избухват в смях, защото е пълна тъпота. Ти се местиш на различно място, а той се влачи след теб. Каквато и песен да засвириш, той също те следва, което е доста впечатляващо — не мога да не призная, че беше много впечатляващо. А пък аз си мислех, че направо ще го шашна, като засвиря „Skyway“ на „Риплейсмънтс“. Започнах я единствено, за да го подразня, защото на този свят има не повече от деветнайсет човека, които я знаят, но той се оказа, че е от тях. И така всички хвърляха монети на него, защото той беше геният, не аз. Прииска ми се да го прасна, бяхме на Лестър Скуер и всички ме освиркаха, защото са луди по него:

Всички си имат по един образ на работното място, с когото не се разбират. А ако не ви достигат метафори за тъпотата и пълната отврат, която цари на работното ви място, а това се случва при всеки, тогава трябва да признаете, че Джери Лий Тротоара е направо непобедим.

Морийн

Срещнахме се в кръчмата срещу „Топърс“, за да отпразнуваме деветдесетия ден. Идеята бе да пийнем по нещо, да се качим на покрива, да премислим нещата и тогава да отидем да похапнем къри в „Индиън Оушън“ на Холоуей Роуд. Не бях много сигурна за кърито, но другите обещаха да ми изберат нещо, което ще харесам.

А и не исках да се качвам на покрива.

— Защо не? — попита Джес.

— Защото там хората се самоубиват.

— Гадост — възкликна Джес.

— Значи ти е харесало на Свети Валентин? — попита я Мартин.

— Изобщо не ми е харесало, ама нали се сещаш.

— Не, не се сещам — отвърна Мартин.

— Всичко това е част от живота, нали?

— Хората винаги говорят така за неприятните неща. „Филмът показва как на един му извадили очите с тирбушон. Нали това е част от живота“. Ще ви кажа какво още е част от живота: да се примиряваш с простотията. Никой ли не иска да го види? Никой не иска да направи филм за това. Да идем да видим как хората серат тази вечер.

— Че кой ще ни позволи? — попита Джес. — Хората заключват вратата.

— Ако не я заключваха, ти щеше да гледаш.

— Ако не я заключваха, също щеше да е част от живота, не е ли така? Значи щях да гледам.

Мартин изпъшка и изви очи. Човек би си казал, че е по-умен от Джес, но той така и не успя да спечели спор с нея, а ето че сега тя пак си наложи своето.

— Причината хората да затварят вратата, е защото искат да свършат тази работа насаме — намеси се Джейджей. — Може би имат нужда да се усамотят и когато им се прииска, да се самоубият.

— Значи ти се опитваш да кажеш, че трябва да ги оставим да правят каквото искат ли? — попита Джес. — Защото според мен, това не е правилно. Може би тази вечер ще успеем да спрем някого.

— И как точно пасва това на идеите на приятелчето ти? Доколкото успях да разбера, ти си на мнение, че когато стане въпрос за самоубийство, трябва да оставиш пазара да решава — опита се да я засече Мартин.

Говорехме за някакъв мъж без име, наречен Безкуче, който казал на Джес, че да обмисляш самоубийството си е нещо здравословно, че всеки трябва да си помисли по този въпрос.

— Не съм казала такова нещо…

— Извинявай. Парафразирах. Мислех, че не ни е позволено да се намесваме.

— Не, не. Можем да се месим. Намесата е част от процеса, разбираш ли? Човек просто трябва да се замисли, а след това, няма значение. Ако спрем някого, значи боговете са проговорили.

— Ако аз съм бог — каза Мартин, — определено бих използвал такава като теб за свой говорител.

— Мръсотии ли се опитваш да ми пробутваш?

— Не, просто обяснявам.

Джес остана доволна.

— Отиваме ли да потърсим някого? — попита тя.

— А как ще го търсим? — попита я Джейджей.

— Сигурно тук има някой.

Огледахме кръчмата. Минаваше седем и още нямаше много хора. В ъгъла до мъжката тоалетна бяха седнали двойка младежи в костюми, които се смееха, вперили поглед в един мобилен телефон. На масата до бара се бяха настанили три млади жени, разглеждаха снимки и се смееха. До нас млада двойка се смееха просто така, а мъж на средна възраст се бе подпрял на бара и четеше вестник.

— Прекалено много смях — каза Джес.

— Човек, който си мисли, че есемесите са смешни, няма да се самоубие — каза Джейджей. — Той не мисли за нищо важно.

— Аз съм виждала смешни есемеси — възропта Джес.

— Именно — обади се Мартин. — Не съм сигурен, че това опровергава думите на Джейджей.

— Млъквай — нареди Джес. — Ами онзи дето чете вестника? Сам е. Сигурно е най-доброто, на което можем да се надяваме.

Джейджей и Мартин се спогледаха и се разсмяха.

— Най-доброто, на което можем да се надяваме ли? — попита Мартин. — Значи според теб трябва да разубедим някого, решил да се самоубива, независимо какво е мнението му по този въпрос.

— Ония кретени, дето се хилят, няма да се качат горе, нали? Този ми се струва по-задълбочен и опасен.

— Той чете страницата с надбягванията в ши… „Сън“ — обясни Мартин. — След малко приятелят му ще се появи, двамата ще обърнат по петнайсет бири и ще мушнат по едно къри.

— Сноб.

— А кой мисли, че трябва да си задълбочен, за да се самоубиеш?

— Всички ние — заяви Джейджей. — Нали?

Всички пихме по две чаши. Мартин изпи две големи уискита с вода, Джейджей — две бири „Гинес“, Джес пи „Ред Бул“ и водка, а аз — бяло вино. Сигурно преди три месеца щеше да ми се замае главата, но сега май пиех доста повече, така че когато пресякохме, ми беше топло и усещах, че съм приятелски настроена. Бяха върнали часовниците миналата неделя и въпреки че ми се струваше тъмно, докато бяхме на улицата, горе на покрива имах чувството, че в града е останала някаква светлина. Облегнахме се на стената, точно до мястото, където Мартин бе прерязал телената мрежа, и погледнахме на юг към реката.

— И така? — заговори Джес. — Някой да иска да скача?

Никой не й отговори, защото въпросът не бе сериозен, така че просто се усмихнахме.

— Толкова ли е хубаво, че сме още живи? — попита Джейджей.

— Гадост! — възкликна Джес.

— Това не беше реторичен въпрос — обясни Джейджей.

Джес го наруга и го попита това пък какво трябвало да означава.

— Просто наистина искам да разбера — призна Джейджей. — Наистина искам да разбера дали е… Не знам.

— Дали е по-добре, че сме тук, отколкото ако не бяхме ли? — попита Мартин.

— Да, това е, така ми се струва.

— По-добре е за децата ти — каза Джес.

— Сигурно — съгласи се Мартин. — Не че се виждам с тях.

— По-добре е за Мати — продължи Джейджей, а аз не казах нищо, което напомни на всички, че за Мати не е по-добре.

— Всички ние имаме хора, които обичаме и които ни обичат — продължи Мартин. — А те предпочитат ние да сме живи, вместо мъртви.

— Мислиш ли? — зачуди се Джес.

— Питаш ме дали родителите ти искат ти да живееш? Да, Джес, родителите ти искат ти да живееш.

Джес се намръщи, сякаш не му вярваше.

— Как стана така, че не бяхме помисляли за това преди? — попита Джейджей. — Говоря за Нова година. Не помислих за моите родители нито веднъж.

— Защото тогава нещата бяха по-зле — каза Мартин. — Семейството е като… не знам. Гравитацията. Понякога е по-силно, отколкото друг път.

— Да. За теб това е гравитацията. Затова сутрин сме готови да полетим, а вечер едвам успяваме да си тътрим краката.

— Тогава като прилива. Не забелязваш как те повлича, когато е… Както и да е. Разбрахте ме какво се опитвам да ви кажа.

— Ако някой се качи тук тази вечер, какво ще му кажете? — полюбопитства Джейджей.

— Ще му разкажа за деветдесетте дни — обади се Джес. — ’Щот е истина, нали!

— А-ха — призна Джейджей. — Истина е, че никой от нас не иска да се самоубие тази вечер. Само че… Ако ни попита защо, ако иска да знае какви важни неща са ни се случили, откакто сме решили да не скачаме, какво ще му кажем?

— Ще му разкажа за работата си в книжарницата — казах аз. — И за състезанието.

Останалите забодоха погледи в краката си. Джес понечи да каже нещо, но Джейджей улови погледа й и тя замълча.

— Да, ами то ти се справяш добре — каза Джейджей след малко. — Само че аз съм прецакан отвсякъде. Извинявай, Морийн.

— А аз не успявам да помогна на най-тъпото дете, което се е раждало на този свят, и то така и няма да се научи да чете — обясни Мартин.

— Не бъди толкова строг към себе си — каза Джес. — Човек се проваля в толкова много неща. Ти си се провалил с децата, връзките ти са отишли…

— Да, ами ти, Джес… Ти бележиш успех след ш… успех. Постигнала си всичко.

— Извинявай, Морийн — обади се Джейджей.

— Да, извинявай, Морийн.

— Преди деветдесет дни не познавах Безкуче — обясни Джес.

— А, да — съгласи се Мартин. — Безкуче. Най-голямото постижение, с което някой от нас може да се похвали. С изключение на състезанието на Морийн, разбира се.

Не му напомних за книжарницата. Знам, че не е кой знае какво, но щеше да излезе, все едно че се хваля.

— Нека да разкажем на приятелите си, които горят от нетърпение да се самоубият, за Безкуче. Я слушайте, Джес се запозна с един мъж, който не вярва в имената и си мисли, че трябва непрекъснато да се самоубиваме. — Това определено ще развесели човека.

— Той не мисли така. Вие само се е… Защо повдигна този въпрос, Джейджей? Щяхме да прекараме добре тази вечер, а ето че сега всички ги потисна ш… депресия.

— Да — съгласи се Джейджей. — Съжалявам. Просто се чудех. Какво правим още тук.

— Благодаря — обади се Мартин. — Благодаря ти за тези думи.

В далечината виждахме светлините на голямото колело край река Ландън Ай.

— Не е нужно да решаваме сега, нали? — попита Джейджей.

— Не, разбира се — отвърна Мартин.

— Какво ще кажете да си дадем още шест месеца? Да видим как ще потръгнат нещата.

— Онова нещо върти ли се? — попита Мартин. — Не мога да разбера.

Останахме загледани дълго и се опитахме да разберем. Мартин беше прав. Имаше вид, че не се движи, но всъщност се движеше. Поне така предполагам.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.